ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 636/53/17-ц

провадження № 22ц/818/2090/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 15 січня 2019 року в складі судді Оболєнської С.А.

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що 21 жовтня 2016 року він набув право власності на нежитлову будівлю молодіжно-розважального центру літ. «А, А1», яка знаходиться за адресою: Харківська область, Чугуївський район, с. Введенка, вулиця Космічна, № 7, однак в порушення його прав відповідачі продовжують користуватися цим приміщенням, використовувати його в своїй підприємницькій діяльності та на власний розсуд розпоряджаються отриманими в результаті його використання доходами.

Зазначив, що жодних підстав для користування відповідачами належним йому приміщенням не існує, оскільки він не укладав з ними усних чи письмових домовленостей чи правочинів на користування належними йому приміщеннями, згоду на використання відповідачами приміщення не надавав.

Вказав, що користування відповідачами належним йому на праві власності приміщенням заважає йому володіти та користуватися ним, що призводить до порушення його права власності, перешкоджає використовувати це приміщення для здійснення підприємницької діяльності.

Зазначив, що він зазнає незручностей та реальних втрат у звязку з накопиченням відповідачами боргів за користування в належному йому приміщенні комунальними послугами та можливим відключенням в подальшому цього приміщення від мережі постачання комунальних послуг.

Просив усунути йому як власнику перешкоди у користуванні належною йому нежитловою будівлею молодіжно-розважального центру літ. «А, А1», яка знаходиться за адресою: Харківська область, Чугуївський район, с. Введенка, вулиця Космічна, № 7, шляхом звільнення її від відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4В, інших осіб, що користуються ним з їх дозволу чи згоди або без такого дозволу (згоди), а також звільнення приміщення від їхніх речей та майна і передачі приміщення власнику ОСОБА_1; вирішити питання щодо судових витрат.

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 15 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що відповідачі протиправно чинять йому перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні нежитловою будівлею, яка належить йому на праві приватної власності, не визнають його власником; укладені щодо майна правочини вважають недійсними, а реєстрацію права власності незаконною; що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на спірне приміщення, визнання неправомірними дій приватного нотаріуса та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1, що свідчить про невизнання відповідачами його права власності та перешкоди у здійсненні ним правомочностей власника; що відповідачами сім разів подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі, що свідчить про затягування ними розгляду справи; що врегулювати спір мирним шляхом не вдалося; що ним заявлено позовну вимогу щодо звільнення приміщення від відповідачів, оскільки спірне приміщення є нежитловим, у звязку з чим він позбавлений можливості заявити позов про виселення та вважає такий спосіб захисту його прав ефективним; що питання щодо подальшого примусового виконання рішення суду про звільнення приміщення виходить за межі розгляду справи.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. Заяв про відкладення справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачем не доведено, що відповідачі або інші особи користуються спірною нежитловою будівлею та чинять йому як власнику перешкоди у користуванні його майном; не зазначено, в який спосіб він вимагає звільнити нежитлову будівлю від відповідачів та інших неконкретизованих осіб, а також від яких конкретно речей та майна відповідачів необхідно звільнити належне позивачу приміщення, та яким чином знаходження цих речей у приміщенні порушує його права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 квітня 2010 року між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір позики, за умовами якого позичальники отримали від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 27 300,00 доларів США, які зобовязались повернути в строк до 19 квітня 2011 року, а також між ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір позики, за умовами якого позичальники отримали грошові кошти в сумі 5200,00 доларів США на строк до 19 квітня 2011 року, посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за №№ 1246 та 1248.

З метою забезпечення виконання зобовязання за вищевказаними договорами позики 19 квітня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за № 1254, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_6 нежитлову будівлю молодіжно-розважального центру літ. «А, А1», що знаходиться за адресою: Харківська область, Чугуївський район, селище Введенка, вулиця Космічна, № 7, яка належала йому на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 29 квітня 2009 року (а. с. 3-4, том 1).

17 червня 2016 року між первісним іпотекодержателем ОСОБА_6 та новим іпотекодержателем ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 19 квітня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за № 883, згідно якого первісний іпотекодержатель передав новому іпотекодержателю, а новий іпотекодержатель прийняв від первісного іпотекодержателя всі права та обовязки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 19 квітня 2010 року за реєстровим № 1254, який був укладений в забезпечення виконання зобовязань за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 19 квітня 2010 року за реєстровим № 1246, укладеним між первісним іпотекодержателем та позичальниками ОСОБА_4 та ОСОБА_2, за умовами якого боржники зобовязані повернути первісному іпотекодержателю грошові кошти в сумі 27 300,00 доларів США в строк до 19 квітня 2011 року та в забезпечення виконання зобовязання за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 19 квітня 2010 року за реєстровим №1248, укладеним між первісним іпотекодержателем та позичальниками ОСОБА_5 та ОСОБА_2, за умовами якого боржники зобовязані повернути первісному іпотекодержателю грошові кошти в сумі 5200,00 доларів США в строк до 19 квітня 2011 року (а. с. 5, том 1).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №71758221 від 29 жовтня 2016 року вбачається, що нежитлова будівля молодіжно-розважального центру літ. «А, А1», яка знаходиться за адресою: Харківська область, Чугуївський район, смт. Введенка, вулиця Космічна, № 7, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору від 19 квітня 2010 року №1254, договору відступлення права вимоги від 17 червня 2016 року №883, право власності зареєстровано 21 жовтня 2016 року (а. с. 6, том 1).

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, державного реєстратора в особі нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_1 про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії (а. с. 110, том 1). Судове рішення за цим позовом не ухвалено.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України. Ними можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У Рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції, Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальним правовим засадам.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно розяснень, наданих у пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідно одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року (справа № 725/5551/16-ц, провадження № 61- 9600 св 18); Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року (справа № 161/14390/16-ц, провадження № 61-3768св18).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі молодіжно-розважального центру літ. «А, А1», що знаходиться за адресою: Харківська область, Чугуївський район, с. Введенка, вулиця Космічна, № 7, попереднім власником якої був ОСОБА_2

Разом із тим, пред'являючи позов про усунення порушень, які перешкоджають здійсненню права користування належним йому майном, тобто негаторний позов - позов власника про усунення порушень, позивач не довів та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачами порушуються його права як власника спірної будівлі.

Належних та достатніх доказів перебування відповідачів у спірному нежитловому приміщенні, використання його для здійснення підприємницької діяльності, перебування у цьому приміщенні їхнього майна та вчинення ними перешкод у здійсненні правомочностей власника ОСОБА_1 не надано.

Крім того, позовна вимога щодо звільнення нежитлової будівлі від інших осіб, що користуються ним з дозволу відповідачів або без такого дозволу (згоди), є неконкретизованою, заявлена до невизначеного кола осіб, отже не може бути задоволена.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на спірне приміщення, визнання неправомірними дій приватного нотаріуса та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1, не можуть бути взяті до уваги, оскільки сам по собі факт подання ОСОБА_2 такої позовної заяви не свідчить про те, що відповідачами чиняться перешкоди власнику у користуванні його майном.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що врегулювати спір мирним шляхом не вдалося, відповідачі продовжують перешкоджати йому у здійсненні права власності, є безпідставними, не підтверджені належними та достатніми доказами, зокрема, жодних письмових заяв до відповідачів з вимогами звільнення спірного приміщення або відповідних заяв до правоохоронних органів матеріали справи не містять.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване заочне рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О. Бровченко

ОСОБА_10

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.