Ухвала

08 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 520/13963/17

провадження № 61-47945св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей Печерської районної державної адміністрації в м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року у складі судді Салтан Л. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Дрішлюк А. І., Драгомерецького М. М., Черевко П. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2017 року об'єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, із цивільною справою, яка перебувала на розгляді в цьому ж суді, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що 18 квітня 2015 року між сторонами укладений шлюб, який заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2015 року розірваний. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_9, батько - ОСОБА_4, мати - ОСОБА_5 Донька проживає із ним, дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення, ним для найкращого забезпечення догляду за маленькою донькою найнято няню, він на відміну від відповідача може забезпечити розвиток дитини в безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Він разом із донькою проживає в орендованому будинку, в якому є всі необхідні умови для проживання дитини та догляду за нею, крім того, як зазначив позивач, у його батьків у власності є також будинок, в якому знаходяться усі необхідні для нормального розвитку та виховання внучки речі. При цьому зазначав, що відповідач не може забезпечити відповідне середовище для доньки, вона не працює та немає стабільного доходу, не зацікавлена належним чином у вихованні доньки, її розвитку та піклування про неї. Він не має жодних намірів перешкоджати участі матері у вихованні дитини, та більше того він наголосив на тому, що вважає участь відповідача у піклуванні за донькою необхідною та визначальною.

Під час розгляду справи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 щодо малолітньої доньки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, не підтримав та подав заяву про залишення їх без розгляду.

Враховуючи наведене, ОСОБА_4, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_9 разом із ним; стягнути з ОСОБА_5 на його користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_9 у розмірі 3 000,00 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, у листопаді 2017 року ОСОБА_6 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної державної адміністрації в м. Києві, про стягнення аліментів, визначення місця проживання малолітньої дитини, відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем її проживання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2018 року об'єднано в одне провадження зазначені цивільні справи.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_6 зазначила, що сторони не проживають спільно з квітня 2017 року, донька постійно проживала з нею, перебувала на її утриманні та вихованні, умови проживання її та дитини (де вони разом проживали) відповідають вимогам, необхідним для виховання та розвитку дитини. 27 жовтня 2017 року ОСОБА_4 взяв доньку на чергову прогулянку, проте, назад її не повернув. Також зазначає, що вона має постійний дохід для забезпечення дитині рівня життя, достатнього для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому ОСОБА_4 не приділяє належної уваги вихованню дитини, не турбується про неї, своєю аморальною поведінкою створює загрозу для життя та здоров'я дитини.

Враховуючи наведене, ОСОБА_6, із урахуванням уточнення позовних вимог, просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9 із нею за місцем її проживання, відібрати дитину від відповідача - батька дитини та повернути її матері ОСОБА_5.; стягнути з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року (з урахуванням ухвал від 25 липня та від 16 серпня 2018 року про виправлення описок у цьому рішенні) позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про стягнення аліментів, позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_5. на користь ОСОБА_4 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_9 аліменти у розмірі 3 000,00 грн щомісячно, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 листопада 2017 року до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні позовної заяви ОСОБА_5. відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що дитина проживає разом із батьком, який належно нею опікується і утримує, та беручи до уваги, що протилежного відповідачем не доведено, діючи в інтересах малолітньої дитини суд вирішив задовольнити позовну заяву ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини з ним, у зв'язку з чим відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 у цій частині. При цьому суд зазначив, що позивач та її представник не надали доказів, які б підтвердили, що батько дитини не виявляв би щодо неї батьківського піклування; ухилявся би від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводився би з дитиною; є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдався би до будь-яких видів експлуатації дитини, примусив би її до жебракування та бродяжництва, у зв'язку з чим суд вирішив відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 про відібрання дитини від батька. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд вирішив стягнути з ОСОБА_5 аліменти на дитину у розмірі 3 000,00 грн щомісячно, оскільки визначено місце проживання дитини разом із батьком, а ОСОБА_5. має можливість сплачувати аліменти у визначеному розмірі. У зв'язку з частковим задоволенням позову ОСОБА_4, суд вирішив у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції змінено в частині його мотивування.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, перш за все, необхідно звертати увагу на специфіку правовідносин, які виникли між сторонами та категорію справи, що розглядається. В цьому випадку при вирішенні спору за основу покладаються два фактори: врахування інтересів дитини та рівність батьків участині визначення місця проживання дитини. При цьому будь-яких пріоритетів, виключень, спеціальних умов тощо жодному з батьків не надається. У тому випадку, якщо спір щодо визначення місця проживання дитини вирішується судом, враховуються всі особливості щодо процесу вирішення такого спору, включаючи всі принципи судочинства, закріплені діючим законодавством, у тому числі змагальність. Тобто, кожна з сторін повинна належним чином довести всі обставини, на які вона посилається, надати відповідні докази, застосувати всі передбачені законом можливості щодо доведення належності та переконливості відповідних доказів, своєї позиції та, власне, позовних вимог, адже, законодавець чітко встановив рівність сторін у судовому процесі. Окремо апеляційний суд, звертає увагу на те, що в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції надана виписка з історії хвороби ОСОБА_9, в яких поряд із діагностуванням хвороб зазначені рекомендації лікарів, серед яких, зокрема, покращення клімату в родині. Апеляційний суд вважав за необхідне зазначити, що інтереси дитини повинні бути пріоритетом у будь-якому випадку для обох із батьків, тобто батьки повинні всебічно піклуватися, захищати, забезпечувати свою дитину, дбати про її належні умови, що включає в себе створення для дитини спокійних, комфортних, безпечних умов існування та життєдіяльності. Дбайливе та пріоритетне відношення до інтересів дитини обох із батьків має само по собі виключати виникнення подібного роду спорів. При цьому, ухвалюючи оскаржуване рішення апеляційний суд прийняв до уваги висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради «Про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини».

При цьому, суддею Дрішлюк А. І. у цій справі винесена окрема думка, в якій наведені інші мотиви на обґрунтування прийнятих судових рішень, погодившись при цьому із результатами розгляду справи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У грудні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги та відмовити ОСОБА_4 у задоволенні заявлених ним позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відібрання дитини безпідставно послався на положення статті 164 СК України, замість статті 162 СК України, які підлягала застосуванню в цьому випадку, при цьому апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги з цього приводу, правильно встановивши факт зміни місця проживання дитини, дійшов нелогічного висновку, що для застосування вказаних положень необхідно наявність рішення суду або законодавчого положення, яке конкретно визначає місце проживання дитини з одним із батьків. Крім того, мотивування судових рішень виключно висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини та не дослідження інших обставин, які підлягали встановленню, не відповідає вимогам закону щодо обґрунтованості судового рішення. Висновком Київської районної адміністрації Одеської міської ради місця проживання малолітньої дитини визначено з батьком, при цьому у висновку обстежено місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_2, суд першої інстанції у своєму рішенні визначив місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1, ухвалою суду першої інстанції зазначену адресу місця проживання дитини виключено з рішення суду як описку. Отже, рішенням суду із урахуванням виправленої описки, яка змінила його по суті взагалі не встановлено місце проживання дитини, що виключає для неї, як матері дитини можливість реалізувати свої права на участь у догляді та вихованні дитини, оскільки у неї відсутні відомості фактичного місця її проживання. Відсутність у рішенні суду вказівки на конкретне місце проживання дитини є порушенням норм матеріального права. Крім того, у суду немає жодного доказу, який підтверджував би належне та достатнє опікування та утримання дитини батьком, при цьому наявні лише докази виховання дитини нянею, тобто суд, обґрунтовуючи свою позицію на припущеннях, дійшов неправильного висновку про встановлення місця проживання дитини разом із батьком. Також звертає увагу на те, що представник органу опіки та піклування під час розгляду справи в апеляційній інстанції не підтримав раніше наданий висновок і просив винести рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказах, без урахування вказаного висновку. Оскільки у цій справі суд перш за все повинен захистити інтереси малолітньої дитини, зважаючи, що під час складання висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини допущено багато порушень, враховуючи його спростування органом опіки та піклування та відсутності у справі інших доказів, які б давали можливість визначити інтереси дитини щодо її проживання з одним із батьків, суд зобов'язаний був витребувати у органу опіки та піклування повторний висновок щодо визначення місця проживання дитини. Однак, апеляційний суд на такі порушення уваги не звернув, під час розгляду справи інтересів дитини не врахував. Судами при прийнятті рішень, у порушення статті 10 ЦПК України 2004 року не застосовані норми Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та інші норми міжнародного права. Суди належним чином не дослідили стійке середовище, до якого звикла дитина (дошкільні кружки та розвиваючі заняття, які вона відвідувала, поки проживала з матір'ю, спілкування з новим чоловіком мами та бабусею), в результаті чого дійшли помилкового висновку, що через викрадення дитини батьком та розгляду спору в судах з цього приводу вже рік, дитина звикла до проживання разом із батьком. Крім того, зазначає, що позиція судді висловлена в окремій думці, що наявні у справі докази не дозволяють проводити перегляд рішення суду першої інстанції без альтернативного висновку орану опіки та піклування, який би врахував зміни в обставинах справи є приводом для скасування оскаржуваного рішення, оскільки іншими словами суддя говорить, що в суду на момент ухвалення рішення не було належних підстав для того, щоб визначати місце проживання дитини разом із батьком.

У грудні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2018 року, в якій просить змінити зазначені судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів. Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що мотивування судових рішень виключно на підставі висновку органу опіки та піклування, без дослідження інших обставин, визначених статтею 161 СК України не відповідає вимогам закону щодо обґрунтованості судового рішення. Відсутність у рішенні суду вказівки на конкретне місце проживання дитини є порушенням норм матеріального права. Судами не взято до увагу, що представник органу опіки та піклування надала пояснення, що їх висновок ґрунтується лише на дослідженні матеріально-побутових умов, у яких перебуває дитина, не проводилася робота психолога з дитиною задля визначення особливої психологічної прихильності дитини до матері або до батька.

У лютому 2019 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду заяви, в яких повідомила, що договори про надання правничої допомоги із її представниками - ОСОБА_7 та ОСОБА_11 розірвані, а тому вона просила не приймати від них, як її представників, будь-які процесуальні документи у цій справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція та висновки Верховного Суду

Відповідно до частини п'ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини, та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної державної адміністрації в м. Києві, про стягнення аліментів, визначення місця проживання малолітньої дитини, відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем її проживання призначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик