ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 квітня 2019 року м. Херсон

справа № 766/21095/18

провадження № 22-ц/819/753/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Чорної Т.Г.,

секретар Геленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Єпішина Ю.М. від 20 лютого 2019 року в справі за скаргою ОСОБА_2, суб'єкт оскарження - старший державний виконавець Корабельного районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Чусовітіна Ірина Миколаївна, стягувач - ОСОБА_4 про скасування постанови про накладення штрафу,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із скаргою на постанову старшого державного виконавця Корабельного районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Чусовітіної Ірини Миколаївни про накладення штрафу.

Скаргу мотивовано тим, що рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення способу участі у вихованні дитини встановлено спосіб участі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у виховані малолітньої дитини - онуки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Постановою старшого державного виконавця Корабельного районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Чусовітіної Ірини Миколаївни від 16 жовтня 2018 року на неї було накладено штраф у розмірі 1700,00 грн за невиконання рішення суду. Постанова державного виконавця мотивована тим, що рішення суду боржницею не виконується, про вихід державного виконавця 13.10.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 для побачення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з онукою - ОСОБА_6 вона була попереджена належним чином.

Разом з тим, ОСОБА_2 вказує на те, що їй не було відомо про виконавче провадження, копію постанови про відкриття виконавчого провадження вона не отримувала. Виконавчі дії відповідно до ст.ст.4,24 Закону України «Про виконавче провадження» проводяться за місцем проживання, перебування боржника, вказаним у виконавчому листі. Вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_2. За адресою АДРЕСА_1 мешкають її батьки. Державний виконавець не повідомляв її за якою адресою будуть відбуватися виконавчі дії.

З огляду на наведене просить визнати постанову старшого державного виконавця Корабельного районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Чусовітіної Ірини Миколаївни від 16 жовтня 2018 року ВП №57220289 про накладення штрафу у сумі 1700,00 грн противоправною та скасувати.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20 лютого 2019 року провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував положення ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», ч.1 ст.448 ЦПК України та ч.5 ст.287 КАС України, а саме те, що нею оскаржується штраф, накладений на неї державним виконавцем в рамках виконавчого провадження ВП 57220289 застосований за невиконання виконавчого листа №766/9055/16-ц, виданого Херсонським міським судом Херсонської області.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, старшого державного виконавця, ОСОБА_4, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Предметом апеляційного перегляду в даній справі є ухвала суду про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд керувався пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, відповідно до якого суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вимогами спеціального Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що розгляд скарг на дії державного виконавця щодо накладення штрафу здійснюється в порядку адміністративного судочинства, тому провадження у справі належить закрити, так як скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із частиною 1 статтею 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України.

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов'язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом № 1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верхового Суду, викладеними у постановах від 06 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц (провадження №14-166цс18) та від 30 січня 2019 року у справі №161/8267/17 (провадження № 14-604цс18).

Таким чином, суд першої інстанції, зробив правильний висновок, що скарга ОСОБА_2 не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367,374, 375,382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 20 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року

Суддя І.В. Склярська