Ухвала

Іменем України

05 квітня 2019 року

місто Київ

справа № 607/13341/16-ц

провадження № 61-6088ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Великогаївська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області, Тернопільська районна державна адміністрація,

третя особа - Приватне підприємство «Агрон»,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року у складі судді Дзюбича В. Л. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 січня 2019 року у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Ткач О. І., Ходоровського М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, Тернопільської районної державної адміністрації, третя особа - Приватне підприємство «Агрон» (далі - ПП «Агрон»), про визнання права на земельну частку (пай).

Позов обґрунтовувався тим, що з 20 червня 1992 року він працював різноробочим у Сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю "Нива" (далі - СТОВ «Нива»). Позивач 28 грудня 1993 року рішенням загальних зборів уповноважених членів колгоспу "Нива" був прийнятий у члени колгоспу та звільнений з роботи 01 лютого 1997 року. КПС "Нива" 15 листопада 1995 року видано державний акт на право колективної власності на землю. Оскільки під час розпаювання земель він працював у колгоспі "Нива" та був його членом, він набув право на земельну частку (пай) та мав бути включений до списку пайовиків. У 2016 році заявник довідався, що рішенням уповноважених членів колгоспу "Нива" №2 від 05 лютого 1996 року він був виключений з числа членів колгоспу і не включений до списків на паювання землі. На переконання заявника, зазначене рішення є протиправним та суперечить вимогам закону, оскільки з часу його прийняття і до 01 лютого 1997 року він продовжував працювати у колгоспі, зокрема у 1995 році відпрацював 208 трудоднів, у 1996 році - 110 трудоднів у зв'язку з перебуванням на лікуванні, а у 1997 році - 31 трудодень. З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право на земельну ділянку (пай), як за членом колишнього колгоспу "Нива" у розмірі 2, 54 га, що був визначений для кожного члена колгоспу при проведенні розпаювання відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю колгоспу "Нива", серії НОМЕР_1, у с. Товстолуг Тернопільського району Тернопільської області в межах або поза межами населеного пункту.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 31 січня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувались тим, що позивач на момент розпаювання земель колгоспу «Нива» с. Товстолуг Тернопільського району Тернопільської області дійсно працював у зазначеному колгоспі, а тому мав право на отримання земельної частки (паю), однак позивачем пропущено позовну давність, передбачену статтею 71 ЦК УРСР 1963 року.

15 березня 2019 року ОСОБА_4 із застосуванням засобів поштового зв'язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про пропуск позивачем строку на звернення до суду з цим позовом є помилковим, оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_4 дізнався лише у 2016 році. Крім того, суди не врахували захворювання позивача, його специфіку та перебіг, те що позивач є особою з інвалідністю та потребує періодичного перебування на стаціонарному лікуванні, та зазначає, що довготривалі реабілітації після проходження лікування є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом з тим, за правилом частини п'ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо її незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

Судами встановлено, що згідно із записами у трудовій книжці позивача, серії НОМЕР_2, ОСОБА_4 з 20 червня 1992 року працював різноробочим у Сільськогосподарському товаристві "Нива" та звільнений з роботи 01 лютого 1997 року за власним бажанням.

За період з 20 червня 1992 року до 01 лютого 1997 року ОСОБА_4 відпрацював в колгоспі: у 1992 році - 81 трудодень, у 1993 році - 281 трудодень, у 1994 році - 361 трудодень, у 1995 році - 208 трудоднів, у 1996 році - 110 трудоднів, у 1997 році - 31 трудодень.

Згідно з наданим Тернопільською районною державною адміністрацією архівним витягом №555 від 10 листопада 2016 року, ОСОБА_4 був прийнятий у члени колгоспу "Нива" відповідно до виписки з протоколу № 3 зборів уповноважених членів колгоспу "Нива" від 28 грудня 1993 року.

15 листопада 1995 року Колгоспу "Нива" с. Товстолуг Тернопільського району Тернопільської області на підставі рішення Товстолузької сільської Ради народних депутатів №37 від 14 вересня 1995 року було видано державний акт на право колективної власності на землю, серії НОМЕР_3, на земельну ділянку, площею 1151,0 га, для сільськогосподарського використання. Позивач у долучений до зазначеного державного акта список працівників та пенсіонерів колгоспу "Нива" внесений не був.

Відповідно до виписки з протоколу №2 зборів уповноважених членів колгоспу "Нива" від 05 лютого 1996 року ОСОБА_4 виключено з числа членів колгоспу "Нива" та вирішено не включати його у списки на паювання за невихід на роботу з 06 квітня 1995 року до 30 червня 1995 року, з 01 жовтня 1995 року до 31 грудня 1995 року та в січні 1996 року (архівний витяг № 554 від 10 листопада 2016 року).

Позивач не отримував сертифікат на право на земельну частку(пай).

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Встановивши, що на момент розпаювання земель колгоспу «Нива» с. Товтолуг Тернопільського району Тернопільської області позивач працював у зазначеному колгоспі та був його членом, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 мав право на отримання земельної частки (паю).

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Оскільки право на позов у ОСОБА_4 виникло ще в листопаді 1995 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише у листопаді 2016 року, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку звернення до суду.

Наведені позивачем причини пропуску строку на звернення до суду, правомірно відхилені судами першої та апеляційної інстанцій, оскільки не підтверджені позивачем належними доказами, які б свідчили про їх поважність.

Крім того, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм матеріального та процесуального права судами першої й апеляційної інстанцій не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міського суду від 11 вересня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, Тернопільської районної державної адміністрації, третя особа - Приватне підприємство «Агрон», про визнання права на земельну частку (пай), відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик