Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/501/18
Провадження №: 2/332/19/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 квітня 2019 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді - Яцуна О.С.,
за участю секретаря - Фурсової О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2, в судове засідання не зявилися. Через канцелярію суду представником позивача подана заява, відповідно до якої просить розглянути справу у відсутності позивача та його представника та задовольнити позовні вимоги (а.с.78).
Представником відповідача АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_3, через канцелярію суду подана заява, відповідно до якої просить розглянути справу у відсутності представника відповідача та відхилити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.90). Від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву (а.с.91-94), відповідно до змісту якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову у звязку з тим, що ОСОБА_1 пропущений установлений законодавством тримісячний строк для звернення до суду, оскільки в день його звільнення 14.05.2012 року з ним був проведений відповідний розрахунок, отже, про належну йому до сплати суму грошових коштів позивач був обізнаний на той час, але до суду він звернувся лише 23.02.2018 року. Крім того, зазначають, що позивача ОСОБА_1 було звільнено з підприємства згідно його особистої заяви за п.5 ст.36 КЗпП України та йому було виплачено всі належні нараховані суми, з приводу яких був відсутній спір, що, на думку відповідача, є беззаперечним підтвердженням вжиття відповідачем всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязання, а отже, й відсутності в його діях вини, що, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позову. Також, відповідачем зазначено, що здійснений позивачем розрахунок складений з порушенням вимог п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України 08.02.1995 №100, оскільки при розрахунку використано кількість календарних днів, а не робочих. На підставі викладеного, просять відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
Разом з тим, представником відповідача подана письмова заява про заміну найменування відповідача з ПАТ «Українська залізниця» на АТ «Українська залізниця», оскільки тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного змінено на приватне, та його перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця», що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.80-88), отже, вірним найменуванням відповідача на даний час є Акціонерне товариство «Українська залізниця», яке і вказується у рішенні суду.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.
Позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах з 02.07.2001 року по 14.05.2012 року та працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», що підтверджується даними його трудової книжки (а.с.10-11) та відповідачем не оспорюється. Правонаступником вказаного підприємства є ПАТ «Українська залізниця» та Постановою Кабінету міністрів України від 31.10.2018 року № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного змінено на приватне та його перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця».
Відповідно до ст.ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Отже, судом на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що у день звільнення в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України позивачу ОСОБА_1 виплата заробітної плати у повному обсязі не була здійснена.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущений без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним (правова позиція Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року справа № 6-1626цс17).
Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Як вбачається із розяснень, що містяться в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
У звязку з викладеним, посилання представника відповідача на вжиття всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязання, як на обставину, що виключає вину відповідача у нездійсненні розрахунку не приймається судом до уваги.
Таке ж розяснення цієї норми права, окрім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статі 117 цього кодексу.
Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Судом встановлено, що за рішенням суду остаточно позивачу кошти виплачені 12.01.2018 року, про що позивач дізнався у вказану дату, оскільки кошти прийшли йому на картковий рахунок, що підтверджується випискою по рахунку, а до суду позивач звернувся 23.02.2018 року, тобто у встановлений законодавством тримісячний строк, отже, посилання відповідача у відзиві на позовну заяву щодо пропущення позивачем строку на звернення до суду не може бути прийняте до уваги. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 14.05.2012 року по 11.01.2018 року включно, що складає 1420 робочих днів.
Відповідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно п.8 зазначеного Порядку середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Позивача було звільнено у травні 2012 року, отже, середньоденна заробітна плата має обчислюватись виходячи із його заробітної плати без виключення сум відрахування на податки та збори за березень та квітень 2012 року та її діленням на кількість відпрацьованих днів за цей період. Відповідно до копій особових рахунків, позивачем у березні 2012 року було відпрацьовано 21 робочий день та отримано 4773,44 грн., у квітні 2012 року відпрацьовано 10 робочих днів та отримано 1684,60 грн. Таким чином, заробітна плата позивача за березень-квітень 2012 року для обчислення середньоденної заробітної плати складає 6458,04 грн. (4773,44 грн.+1684,60 грн.). Кількість відпрацьованих днів за вказаний період складає 31 день (21 робочий день +10 робочих днів). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 208,32 грн., виходячи з такого розрахунку: 6458,04 грн. (заробітна плата за фактично відпрацьований час за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню) : 31 день (кількість відпрацьованих днів за цей період)=208,32 грн. Отже, за період з 14.05.2012 року по 11.01.2018 року включно, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 295814,40 грн. (208,32 грн. х 1420 днів) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати регулюється Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», з метою реалізації якого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати.
Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Таким чином, з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у сумі 3251,69 грн., оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до Додатку № 2 до договору про надання правової допомоги від 23.02.2017 року №20/2017, укладеному між адвокатом ОСОБА_2 та ОСОБА_1, сума оплати правничої допомоги за даним позовом складає 2000,00 грн. До позовної заяви також долучено опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, квитанцію на поповнення карткового рахунку адвоката у сумі 2000,00 грн. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом для їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому зазначена сума, яка є видом судових витрат, повязаних з розглядом справи, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 47, 117 КЗпП України, ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», ст.ст. 4, 5, 12, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд, -
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідкам апеляційного перегляду.

Суддя: О.С. Яцун