ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 628/2355/18-ц

провадження № 22ц/818/2167/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2019 рокув складі судді Цендра Н.В.

в с т а н ов и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 26 липня 2014 року він надав ОСОБА_3 у позику гроші в сумі 25 000,00 доларів США під зобовязання повернути їх в строк до 01 вересня 2014 року, а в разі неповернення грошей до вказаного строку відповідач зобовязався передати у власність ОСОБА_1 належні йому на праві власності земельні ділянки площею 6,1229 га та 5,9250 га з кадастровими номерами :11:000:0064 та :11:000:0063, на підтвердження чого ОСОБА_3 склав та підписав відповідну розписку.

На підтвердження належності ОСОБА_3 двох земельних ділянок він надав позивачу оригінали свідоцтв про право на спадщину за заповітом та довіреність на розпорядження належним йому майном.

Вказав, що в строк до 01 вересня 2014 року ОСОБА_3 гроші в сумі 25 000,00 доларів США не повернув, до теперішнього часу не виконав грошове зобовязання з повернення грошей, отриманих в позику, а також не передав у його власність земельні ділянки.

Зазначив, що оригінал розписки від 26 липня 2014 року та оригінали правовстановлюючих документів на земельні ділянки знаходяться у нього, що підтверджує невиконання ОСОБА_3 умов договору позики.

Вказав, що у звязку з невиконанням ОСОБА_3 зобовязання щодо повернення грошей в сумі 25 000,00 доларів США, він мав намір одержати у власність земельні ділянки, які належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_3, та які він у разі неповернення боргу зобовязався передати.

Проте, 18 червня 2018 року з веб-сайту він дізнався про посвідчення договору емфітевзису щодо земельної ділянки від 29 березня 2017 року строком на 10 років, а також про арешт нерухомого майна відповідача.

Зазначив, що у позасудовому порядку повернути гроші не вдалося, відповідач не відповідає на його телефонні дзвінки, за відомою йому адресою місця проживання не перебуває.

Вказав, що строк позовної давності пропущений ним з поважної причини, оскільки у нього знаходились оригінали правовстановлюючих документів на земельні ділянки та довіреність на розпорядження майном, на підставі чого він вважав, що без перешкод зможе одержати у власність земельні ділянки в рахунок погашення боргу, та про неможливість цього дізнався лише 18 червня 2018 року.

Зазначив, що заборгованість за договором позики становить 25 000,00 доларів США, що згідно курсу, встановленого Національним Банком України станом на 03 серпня 2018 року складає 675 296,68 грн.

Просив стягнути з відповідача на його користь 675 296,68 грн. у погашення боргу та 6752,97 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено; поновлено ОСОБА_1 строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 675 296,68 грн. в рахунок погашення боргу за борговою розпискою від 26 липня 2014 року та 6752,97 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що позивач звернувся до суду у вересні 2018 року з пропуском строку позовної давності, оскільки згідно розписки борг мало бути повернуто до 01 вересня 2014 року, отже з наступного дня розпочався перебіг трирічного строку позовної давності, що сплив 01 вересня 2017 року; що висновок суду, що позивач був впевнений, що в разі неотримання грошей має право користуватись земельними паями та вважав, що його право не порушено, не відповідає обставинам справи, оскільки спір стосувався виключно грошового боргу, а не переходу права власності на земельні паї; що позивач вказував, що причиною пропуску ним строку позовної давності була недобросовісність юристів, до яких він звертався, що не є поважною причиною пропуску строку позовної давності; що посилання позивача на арешт земельних ділянок не можуть вважатись поважними причинами пропуску строку, оскільки відлік строку починає рахуватися з наступного дня, коли позивач дізнався про порушення його прав, що відбулось 01 вересня 2014 року, а не тоді, коли він дізнався про арешт земельних ділянок.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, яке надійшло до суду апеляційної інстанції 16 квітня 2019 року, залишено без задоволення, оскільки доказів поважності причин відкладення розгляду справи не надано.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що строк позовної давності, який пропущений позивачем з поважних причин, підлягає поновленню для захисту його порушеного права, якому відповідач не повернув борг за розпискою.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 липня 2014 року ОСОБА_3 склав розписку наступного змісту (мовою оригіналу): «Я, ОСОБА_5, год рождения 26.03.1985, проживающий ІНФОРМАЦІЯ_1 пас. МТ 221317 выдан Купянским ГРОУМВД в Харьковской обл. взял у ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 деньги в суме 25 000 долларов (двадцять пять тысяч долларов США) на срок до 1 сентября 2014 года; в залог оставляю принадлежащие согласно завещанию мне земельные паи: площадь 6,1229 га кадастровый номер № :11:000:0064, площадь 5,9250 га кадастровый номер № :11:000:0063. В случае не возврата денег до установленного срока земельные паи переходят в собственность ОСОБА_6» (а. с. 53).

До теперішнього часу борг не повернуто.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник підтвердили, що ОСОБА_3 заборгованість за розпискою до теперішнього часу не повернув.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року (справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18).

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов'язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобовязанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року, (справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18), від 21 березня 2018 року, (справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18).

Із розписки ОСОБА_3 від 26 липня 2014 року вбачається, що вона містить всі вищевказані реквізити. Розписка перебувала у позивача, що дозволяє стверджувати про наявність підстав для стягнення коштів за цією розпискою. Отже, слід дійти висновку про обґрунтованість існування боргу відповідача у розмірі 25 000,00 доларів США, що згідно курсу, встановленого Національним Банком України станом на час подання позову, складає 675 296,68 грн.

Посилання ОСОБА_3 на те, що він борг сплатив. ОСОБА_1 йому написав розписку щодо цього, а він її втратив, жодним доказом не підтверджено.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник підтвердили, що борг ОСОБА_3 не повернув, розписки ОСОБА_1 не писав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову у звязку зі зверненням позивача до суду з пропуском строку позовної давності судовою колегією не приймаються, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строку позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України і повязується не стільки зі строком дії (припинення дії договору), скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у Постанові ОСОБА_7 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Згідно частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вбачається з розписки ОСОБА_3 від 26 липня 2014 року, отримані кошти мали бути ним повернуті до 01 вересня 2014 року.

Таким чином, у звязку з невиконанням позичальником зобовязання з повернення коштів з 02 вересня 2014 року розпочався відлік трирічного строку позовної давності, який сплив 02 вересня 2017 року. З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише у серпні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Проте, наслідки спливу строку позовної давності застосовуються лише за заявою сторони у спорі, зробленою під час розгляду справи судом першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18).

Матеріали справи не містять поданого до суду першої інстанції письмового клопотання про застосування позовної давності ані від відповідача, ані від його представника.

З протоколів судового засідання від 21 грудня 2018 року та 29 січня 2019 року також не вбачається, що відповідачем або його представником заявлено відповідне клопотання про застосування позовної давності.

На диску з технічним записом судових засідань, долученому до матеріалів справи, відсутня фонограма судового засідання, що унеможливлює встановлення обставин щодо подання такого клопотання у суді першої інстанції.

Натомість в апеляційній скарзі відповідач посилається на пропуск строку позовної давності під час звернення до суду з позовом.

Однак, за змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, та враховуючи те, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-780цс15 від 30 вересня 2015 року, Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 січня 2018 року (справа № 530/606/16-ц, провадження № 61-692 св 18), Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07 березня 2018 року (справа № 357/9759/15-ц, провадження № 61-4049св18).

Як вбачається з матеріалів справи відповідач та його представник брали участь у розгляді справи у суді першої інстанції, проте не надали клопотання про застосування строків позовної давності.

Зважаючи на те, що наслідки спливу строку позовної давності застосовуються лише за заявою сторони у справі, поданою до суду першої інстанції, та враховуючи відсутність такої заяви у справі, слід дійти висновку щодо відсутності підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що суд першої інстанції поновив ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до ОСОБА_3, оскільки про порушення свого права ОСОБА_1 стало відомо 18 червня 2018 року з веб сайту, з якого він дізнався, що належні ОСОБА_3 земельні ділянки, які знаходилися у ОСОБА_1 в оренді та заставі, як забезпечення виконання зобовязань за розпискою, арештовані, що ОСОБА_3 уклав договір емфітевзису щодо цих земельних ділянок, і обгрунтовано визнав ці причини поважними.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

ОСОБА_8

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.