Справа № 463/2420/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/2863/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Ніткевич А.В.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за договором,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 05 квітня 2012 року між нею та відповідачем було укладено договір про участь батька у додаткових витратах на дитину.

Відповідно до п. 4 вказаного договору, відповідач взяв на себе зобов»язання оплачувати впродовж періоду навчання дитини у вищому навчальному закладі щорічні платежі в розмірі 79 879 грн. за кожен рік навчання доньки, до сплати яких той не приступив.

Дитина ОСОБА_5 продовжує навчання у Національному університеті «Львівська політехніка» на контрактній основі.

З урахуванням зазначених обставин, позивач ОСОБА_2 на підставі ст.ст. 6, 610, 625, 627-629, 651 ЦК України просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь кошти в сумі 79 879 гривень.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно посилався на рішення Апеляційного суду Львівської області від 09.02.2016 року та помилково мотивував його нормами ст.189 СК України, оскільки таке стосувалося аліментних зобов»язань, які виникли під час попереднього спору, натомість в даному випадку мова йде про невиконання умов додаткових договірних зобов»язань, які взяв на себе відповідач.

Посилаючись в рішенні на зміст ст.ст. 629 та 526 ЦК України, якими передбачено обов»язковість виконання сторонами договору та що зобов»язання повинні виконуватись належним чином, судом незрозуміло чому проігноровано п.4 нотаріально посвідченого договору від 05 квітня 2012 року, яким визначено конкретні зобов»язання відповідача, а саме щорічну сплату в розмірі 79 879 грн., на яку відповідач добровільно погодився.

Звертає увагу, що саме стягнення щорічних платежів у розмірі 79879грн. є предметом позову та попередньо така вимога не заявлялася та не оцінювалася судом у контексті аліментних зобов»язань відповідача, межами яких суд першої інстанції обмежив спірні правовідносини, не давши оцінки договірному характеру зобов»янь.

Звертає увагу, що відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, чим сторони і скористалися, однак судом даних норм закону під час вирішення справи не враховано.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 в підтримання доводів апеляційної скарги та пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд виходив з тих обставин, що позовні вимоги не є доведеними, в той час як судом встановлено, що відповідачем повністю виконано свої зобов'язання щодо утримання дочки, яка продовжує навчання, згідно умов укладеного між сторонами договору.

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних обставин.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються Сімейним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками( ч.2 ст.7 СК України).

Жінка, чоловік мають рівні права і обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства - ч.9 ст.7 СК України.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми чи іншими членами сім»ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони відповідно до статті 8 Сімейного кодексу України регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Статтею 9 СК України передбачено регулювання сімейних відносин за домовленістю ( договором) сторін.

05 квітня 2012 року сторони уклали договір про участь батька у додаткових витратах на дитину (далі - договір).

Договір підписаний сторонами особисто у присутності нотаріуса та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу.

Пунктом 2 договору передбачено, що батько зобов»язується брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані її навчанням у вищому навчальному закладі, починаючи з 01 вересня 2013 року. Додаткові витрати на дитину забезпечуються шляхом внесення батьком разово та наперед на депозитний рахунок, відкритий матір'ю дитини в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», коштів у сумі 78 281,42 грн, що за курсом купівлі-продажу іноземної валюти, встановленим на 05 квітня 2012 року Національним банком України, є еквівалентом суми 9800 доларів США.

Даний пункт умов договору відповідач виконав 05 квітня 2012 року сплативши відповідачу 9 800 доларів США, що еквівалентно 78281,42 гривень (а.с.46)

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 договору батько зобов'язується оплатити впродовж періоду навчання дитини у вищому навчальному закладі суму у розмірі 79 879,00 грн., що за курсом купівлі-продажу іноземної валюти, встановленого 05 квітня 2012 року Національним банком України, є еквівалентом суми 10 000 доларів США, рівними частинами за кожен рік навчання.

Також встановлено, що відповідач передав позивачу 200 доларів США для відкриття депозитного рахунку в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», а 05 квітня 2012 року вніс на цей рахунок 9 800 доларів США, що визнано сторонами.

Відповідно до п.4 абз.3 Договору батько зобов»язується оплатити впродовж періоду навчання дитини у вищому навчальному закладі суму у розмірі 79 879.00 (Сімдесять дев»ять тисяч вісімсот сімдесять дев»ять) гривень 00 копійок, що за курсом купівлі-продажу іноземної валюти встановленим 05 квітня 2012 року Національним банком України є еквівалентом суми 10 000 (Десять тисяч) доларів США 00 центів (офіційний курс гривні щодо долара США становить 7987,90 за 100 доларів США) рівними частинами за кожен рік навчання.

Згідно п.5 Договору його сторони визнали, що умови договору повною мірою відповідають їх дійсному та вільному волевиявленню.

Статтею 181 СК України прописано, що способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 до виконання п.4 абз.3 Договору не приступив до цього часу, та зазначена сума коштів ( 79879 гривень ) є предметом спору.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2, скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 79 879 гривень.

Переглядаючи у касаційному порядку рішення Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 листопада 2018 року зазначив, що ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 апеляційний суд правильно виходив з того, що пункт 2 та пункт 4 Договору є різними за своїм змістом, та відповідач не виконав своїх зобов»язань, визначених пунктом 4 договору, проте не взяв до уваги, що відповідно до абзацу 3 пункту 4 договору батько зобов»язується оплатити впродовж періоду навчання дитини у вищому навчальному закладі,79879 грн рівними частинами за кожен рік навчання.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму, визначеному абзацом 3 пункту 4 договору, суд апеляційної інстанції не встановив обставин, які мають значення для вирішення спору, а саме: чи навчається дитина сторін у вищому навчальному закладі та чи продовжує чи завершила його, якщо продовжує, то який рік навчається, якими саме рівними частинами з урахуванням кількості років навчання відповідач мав виконати своє зобов»язання за пунктом 4 договору.

Під час нового розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що згідно довідки Національного Університету «Львівська політехніка» від 14 лютого 2019 року №62-48-45, ОСОБА_5 відповідно до наказу № 2668-4-05 від 23 серпня 2013 року зарахована з 01 вересня 2013 року студенткою першого курсу денної форми навчання освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» Інституту комп»ютерних наук та інформаційних технологій Національного університету «Львівська політехніка» за напрямом підготовки «Філологія».

Рішенням Екзаменаційної комісії здобула ступінь вищої освіти бакалавр напрямом «Філологія», отримала диплом серії НОМЕР_1 від 30 червня 2017 р. (реєстраційний номер №1688/17БД) та відрахована з університету відповідно до наказу №2606-4-10 від 30 червня 2017 року у зв'язку з закінченням навчання. Навчалася за кошти фізичних осіб.

Відповідно до наказу № 3264-4-03 від 11.08.2017 року зарахована з 01.09.2017 року студенткою першого курсу заочної форми навчання другого (магістерського) рівня вищої освіти Інституту адміністрування та післядипломної освіти Національного університету «Львівська політехніка» за спеціальністю «Менеджмент».

Рішенням Екзаменаційної комісії присвоєно кваліфікацію ступінь вищої освіти магістр, спеціальності «Менеджмент», спеціалізація «Управління проектами» отримала диплом магістра серії НОМЕР_2 від 31.12.2018р. (реєстраційний номер №0870/18МЗ) та відрахована з університету відповідно до наказу №5008-4-10 від 31.12.2018 року у зв'язку з закінченням навчання. Навчалася за кошти фізичних осіб.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_5 навчалася в період з 1 вересня 2013 року по 30 червня 2017 року в Інституті комп»ютерних наук та інформаційних технологій Національного університету «Львівська політехніка», та в період з 1 вересня 2017 року по 31 грудня 2018 року навчалася в Інституті адміністрування та післядипломної освіти Національного університету «Львівська політехніка», в ОСОБА_6 виникло право отримати кошти, а в ОСОБА_3 виник обов»язок щодо виконання умов п.4 абз.3 Договору, оплати впродовж періоду навчання дитини у вищому навчальному закладі суму у розмірі 79879 грн. за згаданий період, в рівних частинах за кожний рік навчання.

Оскільки ОСОБА_5 на даний час закінчила навчання у вищому навчальному закладі, позов ОСОБА_2 є обгрунтованим та підлягає задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_3 в її користь 79879 грн. за весь період навчання дитини у вищому навчальному закладі з 01 вересня 2013 року по 31 грудня 2018 року.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції на стадії судових дебатів, ОСОБА_2 просила задовольнити її позов шляхом стягнення з ОСОБА_3 кошти визначені п.4 абз.3 Договору в іноземній валюті - 10 000 доларів США, проте такі вимоги не можуть бути задоволеними, оскільки позивачка не заявляла таких в суді першої інстанції, такі вимоги не були доводами та вимогами апеляційної скарги.

Згідно ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи розмір судового збору сплаченого ОСОБА_2 за подачу позовної заяви та апеляційної скарги, з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати за сплату судового збору в сумі 1677,46 грн.

Керуючись ст.ст., 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 79879 (сімдесят дев»ять тисяч вісімсот сімдесять дев»ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 судові витрати по справі за сплату судового збору в сумі 1677,46 грн. (одна тисяча шістсот сімдесят сім грн.46 коп.).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

Ніткевич А.В.