Ухвала

25 березня 2019 року

місто Київ

справа № 639/7293/17

провадження № 61-47460ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С.П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 червня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Жилкомсервіс», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про укладення договору найму житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КП «Жилкомсервіс» про укладення договору найму житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 травня 2007 року було зобов'язано Дзержинський райвиконком м. Харкова укласти з позивачем окремий договір найму житлового приміщення, а саме - кімнати площею 12,8 кв.м у квартирі АДРЕСА_1. Крім того, матері та брату позивача в зазначеній квартирі було виділено дві житлові кімнати площею 27,7 кв.м. Позивач зазначала, що 01 червня 2010 року відповідач відкрив новий особистий рахунок не на її ім'я, а на ім'я матері - ОСОБА_2 на житлову площу 27,7 кв.м за відповідною заявою останньої. Вказувала, що вона не згодна з таким виконанням рішення суду, у зв'язку з чим неодноразово зверталась до відповідача, а також до інших адміністративних органів з проханням вчинити дії щодо укладання договору найму, однак її звернення були залишені без належного реагування.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд зобов'язати відповідача укласти з нею договір найму житлового приміщення та відкрити новий особистий рахунок на її ім'я.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що її права порушені відповідачем КП «Жилкомсервіс». Крім того, позивачем неправильно обрано спосіб захисту її прав.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши зібрані у справі докази та встановивши обставини у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. У наданий суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного Судустрок заявник направив матеріали на усунення недоліків.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Предметом спору в цій справі є немайнова вимога про укладення договору найму житлового приміщення.

Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі не містяться посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та з'ясовано, що зазначені обставини відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 червня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Жилкомсервіс», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про укладення договору найму житлового приміщення відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик