ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства Агро-Союз на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства УкрСоцбанк до ОСОБА_2, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство АГРО-СОЮЗ, про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства УкрСоцбанк, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство АГРО-СОЮЗ, про визнання поруки припиненою,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство УкрСоцбанк (далі - ПАТ УкрСоцбанк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що між ВАТ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ТОВ «ВП «Агро-Союз», 03 вересня 2010 року був укладений кредитний договір №126-СВ, відповідно до умов якого банком було надано позичальнику револьверну кредитну лінію із загальною сумою кредиту 4.400.000 доларів США з можливістю отримувати кошти в доларах США, євро і гривні, з терміном кредиту до 03 вересня 2011 року з урахуванням обмежень, визначених договором.

Зазначали, що в процесі виконання до кредитного договору №126-СВ були внесені зміни, шляхом укладання сторонами ряду додаткових угод.

Вказували, що з метою забезпечення позичальником належного виконання умов кредитного договору №126-СВ між кредитором та ОСОБА_2 06 вересня 2010 року був укладений договір поруки №126-СВ/SUR-4, відповідно до умов якого поручитель, як солідарний боржник, взяв на себе зобовязання безвідклично та безумовно сплатити банку за його першою вимогою всі необхідні платежі за кредитним договором, у тому числі: заборгованість за кредитом, платежі повязані з користуванням грошовими коштами, а також платежі повязані з неналежним виконанням Позичальником умов Кредитного договору.

В процесі виконання до договору поруки №126-СВ/SUR-4 були внесені зміни, шляхом укладання сторонами додаткових угод.

Посилаючись на те, що у звязку з невиконанням належним чином позичальником ТОВ «Виробниче підприємство «Агро-Союз» умов кредитного договору станом на 14 липня 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 78.985.831 грн.59 коп. та 1.570.766 доларів США 01 цент, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з поручителя ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №126-СВ від 03 вересня 2010 року у розмірі 78.985.831 грн.59 коп. Та 1.570.766 доларів США 01 цент.

Первісні позовні вимоги вирішувалися судами різних інстанцій.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернуся до суду із зустрічним позовом до ПАТ УкрСоцбанк про визнання поруки припиненою, мотивуючи його тим, що 03 вересня 2010 року між ТОВ «ВП «АГРО-СОЮЗ» та ВАТ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір №126-СВ, який в подальшому неодноразово змінювався шляхом укладення додаткових угод.

Зазначав, що 06 вересня 2010 року між ним та кредитором було укладено договір поруки №126-СВ/SUR-4 спрямований на забезпечення позичальником належного виконання умов кредитного договору №126-СВ.

Вказував, що згодом, за домовленістю сторін, до договору поруки №126-СВ/SUR-4 вносились зміни шляхом укладення додаткових угод.

Посилаючись на те, що усі додаткові угоди, які були укладені між кредитором та позичальником, не були погоджені з ним як з поручителем та були спрямовані на збільшення його відповідальності за договором, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір поруки №126-СВ/SUR-4 від 06 вересня 2010 року, укладений між ним, ПАТ УкрСоцбанк та ТОВ «ВП «АГРО-СОЮЗ», і всі додаткові договори до договору поруки таким, що припинив свою дію.

Останнім рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року позовну заяву ПАТ УкрСоцбанк задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №126-СВ від 03 вересня 2010 року у розмірі 78.985.831 грн.59 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом 35.728.900 грн.; заборгованості зі сплати відсотків 4.108.823 грн.50 коп.; неустойки за несвоєчасне повернення кредиту 22.112.649 грн.68 коп.; неустойки за несвоєчасне повернення відсотків 997.083 грн.98 коп.; інфляційних нарахувань на суму заборгованості за кредитом 15.399.155 грн.90 коп..; інфляційних нарахувань на суму заборгованості за відсотками 639.218 грн.53 коп. та 1.570.766 доларів США 01 цент, яка складається з: заборгованості за кредитом 1.480.622 доларів США 13 центів; заборгованості за відсотками 90.143 доларів США 88 центів. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ПАТ «Укрсоцбанк» у задоволенні позову. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки від 06 вересня 2010 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк», ТОВ «ВП «Агро-Союз» та ОСОБА_2, та всіма додатковими договорами до нього.

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року скасовано, рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року залишено в силі.

Не погодившись з рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року приватне акціонерне товариство Агро-Союз (далі ПрАТ Агро-Союз), особа яка не приймала участь у справі, але суд вирішив питання про їх права та обовязки, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ Укрсоцбанк скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні їх позовних вимог відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, або особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в разі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

Судове рішення, оскаржене особою, що не брала участі у справі повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або містити судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Судове рішення слід вважати таким, що прийнято про права та обов'язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в описовій чи мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов'язки цих осіб, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки останніх.

Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов'язки цієї особи.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно д статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що на час винесення рішення частина заборгованості вже була стягнута та сплачена, наголошував на тому, що даним рішенням порушуються їх права як кредитора у справі про банкрутство ТОВ ВП Агро-Союз.

Оскільки апелянт зазначає, що вони є кредиторами позичальника ТОВ ВП Агро-Союз, колегія суддів в розрізі практики Європейського суду з прав людини вважає за необхідне розглядати дану скаргу по суті.

11 лютого 2019 року позивач ПАТ Укрсоцбанк надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наголошували на тому, що права апелянта не порушені, жодних грошових коштів на погашення кредитної заборгованості вони не отримували, а судами встановлено преюдиційний факт наявності заборгованості.

Колегія суддів звертає увагу на те, що адвокат апелянта ОСОБА_3, яка підписувала апеляційну скаргу, ухиляється від отримання кореспонденції, що свідчить про свідоме затягування розгляду апеляційної скарги, а тому клопотання апелянта в особі адвоката ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи до задоволення не підлягає.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що 03 вересня 2010 року між ВАТ «УніКредитБанк» та ТОВ «ВП «Агро-Союз» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику револьверну кредитну лінію без зобовязання надання з загальною сумою кредиту 4.400.000 доларів США, з можливістю отримувати в доларах США, євро та гривні та з терміном кредиту до 03 вересня 2011 року.

У подальшому, між банком та ТОВ «ВП «АГРО-СОЮЗ укладено низку додаткових угод, а саме: 20 грудня 2010 року, 31 серпня 2011 року, 31 жовтня 2011 року, 13 грудня 2011 року, 28 лютого 2012 року, 14 листопада 2012 року, 12 грудня 2012 року, 05 квітня 2013 року, 01 серпня 2013 року, 07 листопада 2013 року.

Додатковою угодою від 09 грудня 2013 року кредитний договір викладено в новій редакції, відповідно до умов якого загальна сума фінансування поділяється на два субліміти (субліміт №1 сумою 5.700.000 доларів США, що надається у формі кредиту для поновлення обігових коштів; субліміт №2 сумою 2.925.397 доларів США 50 центів, що надається для гарантій виконання контрактних зобовязань на користь АТ «КазАгроФінанс» та з метою відшкодування сум, сплачених банком за вказаною вище гарантією). Термін фінансування до 31 липня 2014 року зі сплатою процентів в таких розмірах: 12% для частки в доларах США чи євро. При цьому максимальний розмір процентів встановлено в розмірі 17% річних, а також встановлено додаткові відсотки за користування грошовими коштами в євро 17% річних, за користування грошовими коштами в доларах США 16% річних, процентна ставка за кредитом в гривні 28% річних.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 06 вересня 2010 року між ПАТ «Укрсоцбанк», ТОВ «ВП «Агро-Союз» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до якого останній зобовязався перед банком відповідати за виконання ТОВ «ВП «Агро-Союз» зобовязань за кредитним договором.

Між цими сторонами було укладено ряд договорів про внесення змін до договору поруки, а саме: 31 серпня 2011 року, 21 жовтня 2011 року, 13 грудня 2011 року, 18 грудня 2012 року, 09 грудня 2013 року.

Суд установив, що ПАТ «Укрсоцбанк» не реалізував свого право на погашення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» суд першої інстанції виходив з того, що вони доведені належними та допустимими доказами та у повній мірі обґрунтовані. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 виходив з того, що поручитель надав згоду на такі зміни, тому відсутні правові підстави для припинення поруки за частиною першою статті 559 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», а тому в іншій частині воно не переглядається.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 1055 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 1 та 2 статті 10561 Цивільного кодексу України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно стаття 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник має передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина 1 ст.509 ЦК зазначає, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно зі ст.526 ЦК, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Стаття 610 ЦК зазначає, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Як визначено у ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 1049 ЦК визначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин "у разі якщо кредит наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України (у редакції закону чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Предметом доказування у даному спорі є факт укладання кредитного договору та як наслідок утворення заборгованості за ним.

Під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

Звертаючись до суду з даними вимогами позивачем було надано копію кредитного договору, договору поруки, додаткових угод та деталізований розрахунок заборгованості (т.1 а.с.7-109).

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач довів належними та допустимим доказами свої позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги ПрАТ Агро-Союз даного висновку не спростовують.

Ряд доводів апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги та слугувати підставою для задоволення апеляційної та скасування рішення суду з подальшою відмовою у задоволенні позовних вимог ПАТ УкрСоцбанк.

Копії платіжних доручень, додані до апеляційної скарги, не можуть буті прийняті до уваги, оскільки з них не можливо встановити на погашення якої саме заборгованості вони направлені, крім того, заборгованість оскаржуваним рішенням стягнута станом на 14 липня 2015 року, а платіжні доручення надані апелянтом за період з вересня 2016 року по 10 січня 2018 року.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства Агро-Союз залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_6