Постанова

Іменем України

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 196/626/17

провадження № 61-11547св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Царичанська районна державна адміністрація,

третя особа - Царичанська державна нотаріальна контора,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року у складі судді Зубій А. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2017 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до Царичанської районної державної адміністрації (далі - Царичанська РДА), третя особа - Царичанська державна нотаріальна контора, про визнання права на сертифікат на право на земельну частку (пай), посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - мати ОСОБА_6, після смерті яких він прийняв спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном та спільного проживання із спадкодавцями. За життя ОСОБА_5 як член Колективного сільськогосподарського підприємства «Приорільський» Цибульківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області (далі - КСП «Приорільський») набув право на земельну частку (пай) розміром 2,19 умовних кадастрових гектарів відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, однак не встиг отримати відповідний сертифікат. Право власності на майно своїх батьків він вчасно не оформив, оскільки в 1998 році тяжко захворів, у зв'язку з чим має незадовільний стан здоров'я, постійно лікується, що вимагає значних матеріальних затрат. Вважає, що пропустив строк звернення до суду з цим позовом через поважні причини, оскільки дізнався про внесення його батька до списку пайовиків лише у 2017 році, коли отримав відповідну довідку Відділу Держгеокадастру у Царичанському районі Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право на сертифікат на земельну частку (пай) розміром 2,19 умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Приорільський».

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що батько позивача як член КСП «Приорільський» був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай). Однак ОСОБА_4 пропустив позовну давність для звернення до суду з цим позовом та не надав доказів на підтвердження поважності причин її пропуску.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Позивач мав об'єктивну можливість та повинен був дізнатися про включення батька до списку пайовиків, якщо б своєчасно звернувся до Відділу Держгеокадастру у Царичанському районі за отриманням відповідної інформації. Надані ОСОБА_4 копії медичних документів про його лікування у 1998 році та наступне лікування, починаючи з 2011 року, не свідчать про поважність причин пропуску ним більш як на 17 років строку звернення до суду з цим позовом.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що він пропустив позовну давність для звернення до суду з цим позовом з поважних причин. Після смерті батька він здійснював догляд за хворою матір'ю, а після її смерті - сам захворів, у зв'язку з чим постійно лікувався. Крім цього, він дізнався про внесення батька до списку пайовиків лише у 2017 році. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеної ним позовної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

15 травня 2018 року справа № 196/626/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - мати ОСОБА_6

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України 2003 року (далі - ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), в тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

З огляду на вищезазначені вимоги в цій справі спірні правовідносини регулюються нормами ЦК Української РСР.

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно із статтею 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Позивач є єдиним спадкоємцем за законом першої черги майна померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Довідкою Відділу Держгеокадастру у Царичанському районі від 03 березня 2017 року № 9-422-99.7-958/2-17 та відповіддю Царичанської районної державної адміністрації від 24 квітня 2017 року підтверджується, що ОСОБА_5 значиться в списку громадян-членів КСП «Приорільський», який додається до державного акта на право колективної власності на землю, за НОМЕР_1 на отримання права на земельну частку (пай) розміром 2,19 умовних кадастрових гектарів. Сертифікат на ім'я ОСОБА_5 не видавався.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли фактично правильного висновку про обґрунтованість позову. ОСОБА_5 як член КСП «Приорільський» був включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, а тому після його смерті позивач міг успадкувати право на земельну частку (пай).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що він дізнався про порушення своїх прав лише у 2017 році, коли отримав довідку Відділу Держгеокадастру у Царичанському районі, в якій містилася інформація про включення його батька до списку пайовиків.

За змістом пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР.

Згідно із статтею 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статей 75, 76 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Статтею 80 ЦК Української РСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що після смерті батька позивач мав об'єктивну можливість та повинен був дізнатися про порушення своїх прав, оскільки міг звернутися до відповідних державних органів за отриманням інформації щодо включення спадкодавця до списку пайовиків КСП «Приорільський», у зв'язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про пропущення ОСОБА_4 позовної давності, передбаченого статтями 71, 76 ЦК Української РСР, що є підставою для відмови в позові.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Твердження заявника про поважність причини пропуску ним строку для звернення до суду із позовом, не заслуговують на увагу, оскільки суд касаційної інстанції є судом права а не факту, а тому з огляду на вимоги процесуального закону Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів у зв'язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

З урахуванням того, що наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 рокуу справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов