Постанова

Іменем України

16 квітня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/5928/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Стрижеуса А.М.,

за участю секретаря Корнієнко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва

в складі судді Мицик Ю.С.

від 30 травня 2018 року

по справі №753/9604/18 Дарницького районного суду м. Києва

за заявою ОСОБА_2

про забезпечення позову до пред'явлення позову,

заінтересована особа - ОСОБА_1,

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2018 року ОСОБА_2 до пред'явлення позову звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви ОСОБА_2 вказував на те, що перебуваючи у шлюбі разом з ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_1. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1

Зазначав, що оскільки він не має іншого житла, а придбана в шлюбі з ОСОБА_1 квартира є їх спільною сумісною власністю, то він буде звертатися до суду з позовом про визнання за ним в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна (вищевказаної квартири), а також про встановлення порядку користування квартирою та розподіл особового рахунку.

Зазначав, що ОСОБА_1 не визнає його право на частку у спільному сумісному майна та готується до вжиття заходів по перешкоджанню йому у користуванні спільною квартирою.

Заявник, посилаючись на вищевказані обставини, вважав, що наявні правові підстави для забезпечення майбутнього позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти дії з метою перешкоджання користуватись спільною квартирою №, зокрема змінювати замки вхідних дверей до квартири, змінювати вхідні двері до квартири, вилучати комплект ключів від вхідних дверей, вчиняти будь-які інші дії, які можуть перешкодити вільному користуванню квартирою.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року заяву задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування обставин, які мають суттєве значення при вирішенні питання про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом розглянуто заяву про забезпечення позову, яка не обґрунтована заявником, та на підтвердження зазначених в заяві обставин останнім не надано доказів.

Вказувала, що суд в порушення вимог ч. 4 ст. 153 ЦПК України не викликав сторін для розгляду заяви про забезпечення позову, у зв'язку з чим поза увагою суду залишилися ті обставини, що ОСОБА_2 проживає в спірній квартирі один та сам змінив замки у вхідних дверях, чим порушує її право, як власника.

За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30.05.2018.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_2 подав відзив, посилаючись на те, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Вказував, що ним змінено замок на вхідних дверях спірної квартири, але це є вимушеною дією, оскільки ОСОБА_1 постійно здійснює візити до квартири без попереднього повідомлення та з невідомими особами. При цьому, ОСОБА_1 не зверталася за захистом своїх прав, як вона вважає порушених, з приводу заміни замка на вхідних дверях.

Також, зазначив, що подання ОСОБА_1 апеляційної скарги є зловживанням останньою процесуальними правами.

За наведених обставин просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30.05.2018 без змін.

Скаржник ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якому посилаючись на безпідставність доводів заявника у відзиві, просила апеляційну скаргу задовольнити та скасувати ухвалу про забезпечення позову.

Заінтересована особа ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній та просили задовольнити.

Заявник ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилася в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для її задоволення.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим та немотивованим, з огляду на наступне.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що ОСОБА_2 вказував на те, що має намір подати позов про визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку поділу спільного майна подружжя та встановлення порядку користування спірною квартирою із розділом особового рахунку, у зв'язку з чим і просив забезпечити позов шляхом не чинити йому з боку ОСОБА_1 користуватись спільною квартирою.

Як вже зазначалось вище судом вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти дії з метою перешкоджання ОСОБА_2 користуватисьспільною квартирою.

Наведені обставини свідчать про те, що позовні вимоги майбутнього позову та вжиті судом заходи забезпечення позову є тотожними, оскільки судом в резолютивній частині ухвали зазначено про заборону вчиняти дії щодо спільної квартири, в той час, коли позивачем заявлено вимоги про визнання спірної квартири спільним майном подружжя.

За приписами частини 10 статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Таким чином, наведена норма закону містить пряму заборону суду вживати заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову було вирішено з порушенням норм процесуального права.

Крім того, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволення вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.10.2018 по справі №183/5864/17-ц.

Відповідно до ч. 3 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 вказував на те, що ОСОБА_1 не визнає його право на частку у спільному сумісному майні подружжя та готується до вжиття заходів по перешкоджанню йому у користуванні квартирою, що може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення майбутнього позову про поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні квартирою.

До заяви про забезпечення позову позивач долучив копію свідоцтва про одруження, копію свідоцтва про народження дитини, копії паспортів з копіями довідок про присвоєння ідентифікаційних номерів, копію заяви про згоду на укладення договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, копію свідоцтва про право власності, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копію довідки з ОСББ, копію ухвали у справі про розірвання шлюбу щодо зупинення провадження та копію рішення про розірвання шлюбу, копію листа з управління праці та соціального захисту населення, копію технічного паспорту та три скріншоти з оголошеннями про продаж спірної квартири.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається у письмовій формі, підписується заявником та, окрім іншого, повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Разом з тим, як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову в ній містяться лише мотиви, що підтверджують наявність спору між сторонами про поділ спільного майна подружжя та користування спірною квартирою. Однак, заява не містить посилань на докази, що підтверджують неможливість чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Колегія суддів не приймає до уваги, долучені заявником до заяви про забезпечення позову скірншоти про продаж квартири, оскільки з даних скріншотів вбачається, що міститься оголошення про продаж квартири в будинку АДРЕСА_1, однак не зазначено номер квартири. З огляду на що доводи заявника про те, що ОСОБА_1 має намір відчужити квартиру є припущеннями.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, суд першої інстанції, наведених обставин та положень закону не врахував, не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову та жодним чином не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права, якими регламентовано порядок вирішення питання про забезпечення позову.

Судом першої інстанції також залишено поза увагою, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому. У ній не наведено посилань на те, що існують обставини, які свідчать про реальну можливість відчуження ОСОБА_1 спірної квартири на користь третіх осіб.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а ухвалу суду немотивованою.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказувала на те, що заявник один проживає в квартирі та самостійно змінив замки на вхідних дверях до квартири, а отже під час вирішення питання про забезпечення позову у суду були відсутні підстави вважати, що заявнику чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтвердив факт зміни замків у квартирі, а також те, що в квартирі він проживає один.

Крім цього, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник заявника ОСОБА_4 пояснив, що після вжиття судом заходів забезпечення позову ОСОБА_2 у визначений законом строк звернувся до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. Позов про встановлення порядку користування квартирою чи усунення перешкод у користуванні квартирою до ОСОБА_1 не пред'являв.

Отже, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову заявник не навів обставин необхідності вжиття заходів забезпечення позову, та не надав на їх підтвердження належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що питання забезпечення позову судом першої інстанції вирішено з порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин справи, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду та постановлення нової про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу, що ОСОБА_1 зловживає процесуальними правами, подаючи апеляційну скаргу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апеляційне оскарження судових рішень є правом особи. При цьому, заявник помилково вважає, що строк на апеляційне оскарження обраховується з моменту коли особа дізналася про судове рішення, оскільки положеннями цивільного процесуального законодавства передбачено, що строк на апеляційне оскарження обчислюється з моменту отримання судового рішення. Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 копії ухвали суду про забезпечення позову.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року - скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред'явлення позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

А.М. Стрижеус