Постанова

Іменем України

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 465/6864/16-ц

провадження № 61-41819св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 09 серпня 2017 року в складі судді Марків Ю. С. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року в складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 13 травня 2014 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_5 позику в сумі 95 000,00 дол. США, які він зобов'язувався повернути до 13 травня 2015 року. У зазначений строк відповідач борг не повернув.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 09 серпня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 основну суму заборгованості в розмірі 40 000,00 дол. США, що еквівалентно станом на 30 листопада 2016 року 1 023 972,00 грн, 5 % на місяць за договором за період з 14 травня 2014 року до 13 травня 2015 року в розмірі 614 383,20 грн, 3 % річних за період з 14 травня 2015 року до 30 листопада 2016 року в розмірі 47 636,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 основну суму заборгованості в розмірі 55 000,00 дол. США, що еквівалентно станом на 30 листопада 2016 року 1 407 961,50 грн, 3 % річних за період з 14 травня 2015 року до 30 листопада 2016 року в розмірі 65 499,00 грн, всього 3 159 451,70 грн.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надані відповідачем на підтвердження укладення договорів позики розписки про те, що він позичив у ОСОБА_4 40 000,00 дол. США та 55 000,00 дол. США відповідач не оспорював, тому розписки є доказом отримання коштів позичальником від позикодавця, оскільки належних доказів того, що він не отримував від позивача коштів за договорами позики суду не надано. Відповідач заявив про часткове погашення боргу за розписками, чим підтвердив наявність між сторонами договорів позики, хоча і не надав суду належних та допустимих доказів про повернення коштів за цими договорами.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 рокурішення Франківського районного суду міста Львова від 09 серпня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що розписки, написані ОСОБА_5 13 травня 2014 року, не підтверджують факт отримання ним грошових коштів від ОСОБА_4 в сумі 40 000,00 дол. США та 55 000,00 дол. США. У розписках не ідентифіковано особу позичальника, зокрема не зазначено його паспортних даних (ОСОБА_5) та не вказано номер його облікової картки платника податків, не вказано місце їх написання. Відповідно до статті 524 ЦК України валютою договору позики між фізичними особами може бути виключно грошова одиниця України - гривня або в окремих випадках еквівалент іноземної валюти. Таким чином, надані позивачем в якості письмових доказів позики розписки від 13 травня 2014 року не можуть бути доказами фактичного отримання відповідачем грошових коштів на загальну суму 95 000,00 дол. США.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як передбачено частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд установив, 13 травня 2014 року ОСОБА_5 надав ОСОБА_4 розписки, у яких зазначив, що позичив у неї 40 000,00 дол. США за відсотковою ставкою 5 % на місяць строком до 13 травня 2015 року та 55 000,00 дол. США строком до 13 травня 2015 року.

У визначений у розписках строк відповідач кошти за договорами позики не повернув, чим порушив виконання грошового зобов'язання, у добровільному порядку кошти повернути відмовився, посилаючись на безгрошовість договорів позики.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що надані відповідачем на підтвердження укладення договорів позики розписки про те, що він позичив у ОСОБА_4 40 000,00 дол. США та 55 000,00 дол. США відповідач не оспорював, тому розписки є доказом отримання коштів позичальником від позикодавця. Відповідач заявив про часткове погашення боргу за розписками, чим підтвердив наявність між сторонами договорів позики, хоча і не надав суду належних та допустимих доказів про повернення коштів за цими договорами. Суд застосував положення статті 625 ЦК України та стягнув суму боргу в національній валюті України в еквіваленті до іноземної валюти, отриманої в позику, за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-487цс17).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

На підтвердження укладення договорів позики та його умов відповідач надав позивачу розписки, у яких зазначив усі істотні умови договору позики: грошову суму позики, строк повернення коштів, валюту зобов'язання, відсотки за користування коштами, що відповідає положенням статті 536 ЦК України, якою встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-2129цс16) зазначено про відповідальність боржника перед кредитором у разі несвоєчасного повернення позики.

Ураховуючи, що позивач не повернув борг у зазначений в розписках строк, суд стягнув з відповідача на користь позивача 3 % річних від просточеної суми за період з 14 травня 2015 року до 30 листопада 2016 року.

Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_4 та посилаючись на те, що за договорами коштів не отримував, відповідач в порядку, передбаченому статтею 1051 ЦК України зазначені правочини не оспорював.

Доводи касаційної скарги на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2018 року зупинено виконання рішення Франківського районного суду міста Львова від 09 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання (дію) цього рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 09 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання (дію) рішення Франківського районного суду міста Львова від 09 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик