233 № 233/5062/18
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2019 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мартиненко В. С. ,
за участю секретаря судового засідання Ліман С.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В:
До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернулось публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 330/07/2013/0314 від 17.07.2013 року в розмірі 142487,79 грн. та судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору, в розмірі 2137,32 грн.
В забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором 17 липня 2013 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 70-314-1, відповідно до умов якого остання зобовязалась в повному обсязі нести солідарну відповідальність за виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором.
Враховуючи наведене позивач просив стягнути з відповідачів вказану заборгованість солідарно.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце його проведення повідомлявся належним чином, позивач надав клопотання про розгляд справи у відсутність його представника, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, про дату, час і місце його проведення повідомлялись належним чином.
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 квітня 2019 року постановлено провести заочний розгляд справи.
Зясувавши обставини справи, дослідивши докази, надані на їх підтвердження, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з таких підстав.
Судом встановлено, що 17 липня 2013 року між ПАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 330/07/2013/0314, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 125910,00 грн. із встановленням терміну користування кредитом з 17 липня 2017 року до 16 липня 2020 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 16,0 % річних, за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється в розмірі 21,0 % річних. Кредит було надано для придбання автомобіля марки CHERY, модель TIGGO, 2013 року випуску, який буде використовуватися в особистих та сімейних цілях.
Відповідно до п.3.1. договору відповідач ОСОБА_1 зобов'язався здійснювати погашення кредиту у відповідності з графіком, встановленим у додатку 2 до вказаного договору та сплату процентів за користування кредитними коштами, шляхом сплати рівних один одному платежів у розмірі 2517,00 грн. (крім першого та останнього платежів), щомісячно з 01 по 10 число кожного місяця, шляхом внесення коштів на рахунок відкритий у АБ «Укргазбанк» через касу банку або шляхом безготівкового перерахування.
Відповідно до п. 3.10 кредитного договору проценти за користування кредитними коштами нараховуються на суму строкової та простроченої заборгованості за кредитом з дотриманням умов. п. 3.11 договору.
Відповідно до п. 3.10.2. кредитного договору проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені цим договором нараховуються на залишок простроченої заборгованості за кредитом, починаючи з дня перенесення кредиту (його частини) на рахунки простроченої заборгованості до дня повного погашення простроченої заборгованості за кредитом.
Відповідно до п. 4.2.3. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобовязань по цьому договору, включаючи повернення всієї суми кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісій та штрафних санкцій, зокрема у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобовязань по цьому договору, у тому числі несвоєчасного виконання грошових зобовязань (з простроченням їх виконання більше ніж на один банківський день), що випливають з цього договору.
Відповідач ОСОБА_1 не виконав зобовязань щодо поетапного повернення кредитних коштів та процентів за користування ними за кредитним договором № 330/07/2013/0314 від 17 липня 2013 року.
Так, відповідно до банківської виписки по особовому рахунку позичальника ОСОБА_1 12.03.2014 року здійснив останні платежі на погашення суми основного боргу в розмірі 17 грн. 39 коп., на погашення простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 282,61 грн., а всього боржник повернув кредитні кошти в розмірі 6103,35 грн., а саме: 2648,75 грн. - на погашення поточної заборгованості; 3454,60 грн. - на погашення простроченої заборгованості, в звязку з чим у відповідача виникла заборгованість за основним боргом в розмірі 119806 грн. 65 коп.
Судом встановлено, що позивач звернувся до суду 24 вересня 2018 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, в якому надійшла позовна заява до суду.
За змістом положень ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені в договорі.
Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.
Проте судом встановлено, що п. 1.6 кредитного договору № 330/07/2013/0314 від 17 липня 2013 року передбачена комісія за надання кредиту в розмірі 2,7 % від суми кредиту, зазначеної у п.1.1, яка дорівнює 3399,57 грн., що згідно з банківською випискою по особовому рахунку позичальника була сплачена відповідачем ОСОБА_1 під час укладання цього договору 17.07.2013 р.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання договору) встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
У рішенні від 10.11.2011 року Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що положення Закону ( 1023-12 ), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону ( 1023-12 ) у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР ) слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що передбачена п.1.6 умова кредитного договору щодо надання позичальником банку плати (комісії) за надання кредиту в розмірі 2,7 % від суми виданого кредиту, що дорівнює 3399,57 грн., не може бути визнано додатковою послугою, за яку може бути нарахована така плата.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Таким чином, на підставі ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення договору) п. 1.6. кредитного договору, яким передбачено плату за обслуговування кредиту, є нікчемним з моменту укладення кредитного договору.
Оскільки судом встановлено неправомірне зарахування платежу відповідача в сумі 3399,57 грн. на сплату комісійної винагороди за надання кредиту, суд дійшов висновку про те, що вказана сума грошових коштів має бути віднесена на погашення простроченої заборгованості за процентами в зазначеному розмірі, що відповідає п. 3.8 кредитного договору щодо черговості погашення заборгованості.
17 липня 2013 року в якості забезпечення виконання зобовязання позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 70-314-1, відповідно до умов якого остання зобовязалась в повному обсязі нести солідарну відповідальність за виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором.
Відповідно до п. п. 5.1., 5.2. договору поруки цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобовязання позичальника за кредитним договором. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобовязання позичальника за кредитним договором не предявить вимоги до поручителя.
В силу ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, що діяла на час укладення договорів поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 року у справі №6-2662цс15 було викладено висновок про те, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.
Крім того, 29.06.2016 року Верховним Судом України у справі №6-272цс16 було винесено постанову, в якій був викладений наступний висновок, а саме: якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Оскільки судом встановлено, що позивач звернувся до суду 24 вересня 2018 року, суд дійшов висновку про те, що порука за договором поруки № 330/07/2013/0314 від 17.07.2013 року була припинена щодо чергових прострочених платежів за період з 10 серпня 2013 року по 10 вересня 2015 року та процентів, нарахованих в цей період, що відповідає п. 5.2. договору поруки, згідно з яким порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобовязання за кредитним договором не предявить вимоги до поручителя.
На виконання вимог, передбачених ч. 1 ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню витрати, повязані зі сплатою судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: з відповідача ОСОБА_1 в розмірі 1326,26 грн., з ОСОБА_2 в розмірі 760,06 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 259, 264-265, 273, 279, 280-282, 289, п.п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України,-
В И Р І Ш И В:
Позов публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
В задоволені позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованості за процентами за кредитним договором № 330/07/2013/0314 від 17 липня 2013 року в розмірі 3399 (трьох тисяч трьохсот девяноста девяти) гривень 57 копійок відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» витрати, повязані зі сплатою судового збору, у розмірі 1326 (однієї тисячі трьохсот двадцяти шести) гривень 26 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» витрати, повязані зі сплатою судового збору, у розмірі 760 (семисот шістдесяти) гривень 06 копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя