Справа № 307/2698/18
Провадження № 2/307/409/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Комяті Н.А.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом органу опіки та піклування в особі Тячівської районної державної адміністрації до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відібрання дітей від батьків без позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Орган опіки та піклування в особі Тячівської РДА звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що відповідачі перебували у фактичних шлюбних відносинах, у яких народилися ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не належним чином виконують свої батьківські обовязки, тому стоять на обліку в службі у справах дітей державної адміністрації.

На даний час ОСОБА_3 проживає разом з малолітніми дітьми ОСОБА_6, ОСОБА_5 та своїм новим співмешканцем.

ОСОБА_4 живе з батьком ОСОБА_2

Під час проведення працівниками служби у справах дітей обстеження умов проживання ОСОБА_3, вона не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав відносно меншого сина та пояснила, що не в змозі забрати ОСОБА_4 від батька.

ОСОБА_2 зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя, не належним чином піклується про сина та систематично вчиняє насильство над бабою дитини у присутності ОСОБА_4.

Виконкомом Кривської сільської ради № 16 від 12.07.2018 р. було прийнято рішення про вилучення малолітнього ОСОБА_4 з сімї у звязку з загрозою життю та здоровю дитини.

Службою у справах дітей Тячівської РДА ОСОБА_4 тимчасово влаштовано до обласного притулку для дітей в смт. Батьово, до вирішення подальшої його долі.

Під час розмови з малолітнім ОСОБА_4 зясовано, що він не хоче повертатися до батька.

Представник позивача просить відібрати малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у матері ОСОБА_3 та батька ОСОБА_2

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав. Пояснив, що дитина проживала з ним до того часу поки працівники служби у справах захисту дітей не викрали її і не помістили у інтернат. Він спілкувався з дитиною і син просив забрати його з інтернату, хоче проживати з ним.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід задовольнити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 На даний час вони спільно не проживають. ОСОБА_7 із двома дітьми проживає окремо від ОСОБА_2 із яким проживає син ОСОБА_4.

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання сімї ОСОБА_2 від 10.07.2018 р. вбачається, що складу сімї входить його батько, ОСОБА_2М, ІНФОРМАЦІЯ_2, мати, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та син, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 Під час проведення обстеження умов проживання сімї встановлено, що для виховання, розвитку та проживання малолітньої дитини не створено належні умови, житло не відповідає санітарно-гігієнічним нормам.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Кривської сільської ради № 16 від 12.07.2019 р. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, вилучено з сімї ОСОБА_2, та тимчасово влаштовано до притулку для дітей служби у справах дітей Закарпатської обласної державної адміністрації.

Висновком Тячівської РДА № 182 від 29.08.2018 р. стверджено, що служба у справах дітей рекомендувала відібрати від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 малолітнього сина ОСОБА_4 без позбавлення матері й батька батьківських прав.

Характеристиками Кривської сільської ради встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, на державній роботі не працює, зловживає алкогольними напоями, веде нездоровий спосіб життя. Притягувався неодноразово до кримінальної відповідальності. За місцем реєстрації характеризується посередньо. ОСОБА_3 у 2014 році як мати-одиночка народила двійнят, стала багатодітною матірю. Має сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, та доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7 На цей час ОСОБА_3 покинула дітей, не займається вихованням та утриманням дітей, проживає за межами населеного пункту. Малолітні діти перебувають на утриманні ОСОБА_2 ОСОБА_3 зарекомендувала себе як безвідповідальна мати, неохайна господиня, неодноразово залишала малолітніх дітей без догляду. За місце проживання характеризується посередньо.

Відповідно до ст. 170 ч. 1 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Стаття 8 Конвенції захисту прав людини та основних свобод проголошує, кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, для вирішення питання, чи є втручання обґрунтованим, слід врахувати, чи переслідувало втручання законну мету і якщо так, чи було втручання необхідним, зокрема, чи було воно адекватною реакцією на суспільну необхідність, що не потребує зволікань.

Згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».

Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8.

У вищевказаному рішенні суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Таким чином при вирішенні питання про відібрання дітей у батьків, суди повинні виходити з доведеності їх винної поведінки і з урахуванням характеру, особи цього з батьків, а також інших конкретних обставин справи, брати до уваги, чи свідомо та умисно батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків, чи є доведеними факти такого ухилення, в чому саме полягає небезпека залишення дитини у батьків для її життя та морального виховання.

У матеріалах справи відсутні докази ухилення відповідачів від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстокого поводження з нею, що вони є хронічними алкоголіками або наркоманами, що вони вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

З приписів ст. 76, ст. 77 ч.ч. 1, 2, ст. 78, 79, 80 ч. 2, ст. 81 ч.ч. 1, 5, 6, ст. 83 ч. 1 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ст. 95 ч. 1 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Надані позивачем негативні характеристики на відповідачів, рішення сільської ради про відібрання дитини, висновок органу опіки і піклування про рекомендацію відібрати від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сина ОСОБА_9 без позбавлення батьківських прав, а також акти обстеження житлово-побутових умов по місцю проживання відповідачів суд не вважає достатніми доказами для задоволення позову, так як вони не свідчать про неналежну поведінку батьків по відношенню до дитини.

Зокрема в акті про обстеження будинку в якому проживає ОСОБА_2 зазначено, що у будинку є електроенергія, газ, місцеве водопостачання, є земельна ділянка, і разом з тим вказано, що для виховання, розвитку та проживання дитини не створено належні умови, житло не відповідає санітарно-гігієнічним нормам.

Яким саме нормам не відповідає житло, чого саме не вистачає у будинку, в акті не зазначено.

За таких обставин даний позов не може бути задоволено.

Судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Тому, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст. 170 СК України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Тячівської РДА відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 18.04.2019 року.

Головуючий: Гримут В.І.