Справи № 487/7696/18
Провадження № 22-ц/812/588/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Ямкової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 12 грудня 2018 року, у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Бобровою І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про захист прав споживачів та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2018 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ліски-М», Департаменту Житлово-комунального господарства, Миколаївської міської ради про зобов'язання надати його сім'ї безкоштовно рівноцінну квартиру в іншому будинку, де не порушуються будівельні норми.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху.

На виконання даної ухвали суду від позивача надійшла уточнена позовна заява зі змісту якої вбачається, що позов пред'явлено до Миколаївської міської ради.

Наступною ухвалою цього ж суду від 12 грудня 2018 року позовну заяву направлено за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції позивач оскаржив її в апеляційному порядку та посилаючись на те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду, зазначену в п.9 ч.1 ст.353 ЦПК України, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв'язку з цим, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивач заявив вимогу про надання йому безкоштовного житла та послався на Закон України «Про захист прав споживачів».

Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до іншого суду, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відносини, які склалися між позивачем та відповідачем не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» та позивачем не вказано бажану адресу за якою він хоче отримати безоплатне житло, а відповідачем по справі є Миколаївська міська рада, яка територіально відноситься до Центрального району м. Миколаєва, тому відповідно до ст. 27 ЦПК України даний позов підлягає розгляду у Центральному районному суді м. Миколаєва.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Поняття підсудності у цивільному судочинстві - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ. Підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Положеннями ст. 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходження відповідача.

За приписами ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

У випадку, коли пред'явлення позову не пов'язано із захистом прав споживачів, встановлена для цих позовів альтернативна підсудність не поширюється.

Відповідно до Преамбули до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно з п.3 ст.1 вищевказаного Закону виконавцем є суб'єкт господарювання, який виконує роботу або надає послуги.

Відповідно до ст.11 статуту територіальної громади м. Миколаєва вбачається, що Миколаївська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування, яка представляє інтереси територіальної громади міста та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" та іншими законами.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що Миколаївська міська рада не є надавачем житлово-комунальних послуг.

За такого положення Закону України «Про захист прав споживачів», ч.5 ст.28 ЦПК України не поширюються на правовідносини, які склалися між сторонами у даній справі.

Більш того, як вбачається із матеріалів справи, а саме довідки виданої позивачеві 02 червня 2016 року (а.с.47) за адресою: АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований.

Посилання в апеляційній скарзі на ч.6 ст.28 ЦПК України не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що позивачем не заявлено вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних осіб.

Крім того, є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин правил виключної підсудності, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції позивачем не зазначено адресу за якою він бажає отримати безоплатне житло. Предметом спору в даному випадку є не усунення перешкод у користуванні належного позивачеві на праві власності нерухомого майна, а надання іншого житла.

За такого, суд першої правильно застосував норми процесуального законодавства та відповідно до ч.2 ст. 27 ЦПК України справу за правила загальної підсудності передано за місцем знаходження відповідача, а саме до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

За вимогами п.1ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства та правові підстави для скасування даної ухвали відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.136 ЦПК України витрати стягуються за судовим рішенням у справі коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього судового рішення.

Оскільки при відкритті апеляційного провадження в даній справі за клопотанням апелянта було відстрочено сплату ним судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення, у задоволені апеляційної скарги відмовлено, то з останнього в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 384, 20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368,374, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2018 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження м. Миколаїв, ІНН НОМЕР_1) на користь держави 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.Б. Кушнірова

О.О. Ямкова

_________________________________________________________________________

Текст постанови складено 23 квітня 2019 року.