ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 597/463/18Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/817/202/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 305010900
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін - представника позивача ОСОБА_2- ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №597/463/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року, ухваленого суддею Дудяком С.В, повне судове рішення складено 28 листопада 2018 року, у справі за позовом представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

В травні 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтуванні позовних вимог представник позивача зазначав,що 08 листопад 2016 року о 18 годині в м. Заліщики на вул.С.Бандери, навпроти будинку №127, відбулось зіткнення автомобіля марки Сузукі Гранд Вітара , реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки Мерседес-Бенц 124, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 Відомості про дану подію було внесено до ЄРДР за №0000261 за правовою кваліфікацією ст.286 ч.1 КК України. Вказував, що під час проведення досудового розслідування встановлено причиною настання ДТП став виїзд незагальмованого автомобіля марки Мерседес-Бенц 124 під керуванням відповідача на зустрічну смугу руху.

У доводах позовних вимог зазначав, що внаслідок вказаної ДТП пошкоджено автомобіль позивача марки Сузукі Гранд Вітара та вказував, що сума матеріального збитку, відповідно до висновку експерта, може становити 150202,00 гривні. Окрім того, позивач вказував, що кримінальним правопорушенням вчиненим відповідачем, ОСОБА_2 було завдано значної моральної шкоди, його стан здоров'я погіршився, він втратив спокій, що призвело до загострення гіпертонічної хвороби, він втратив мобільність, внаслідок пошкодження автомобіля, був госпіталізований з діагнозом інсульт-порушення мозкового кровообігу. У зв'язку з вказаними обставинами позивач просив стягнути з відповідача в його користь 150202,00 гривні матеріальної шкоди завданої внаслідок вчинення відповідачем ДТП та 70000,00 гривень моральної шкоди.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року позов представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 150202 гривні матеріальної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю за їх недоведеністю.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1050 гривень понесених судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави 452 гривні судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням від ОСОБА_4 поступила апеляційна скарга, в якій він посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зокрема, скаржник зазначає, що внаслідок ДТП , яке відбулося між ним та позивачем до адміністративної відповідальності його притягнуто не було, що підтверджується письмовою інформацію Заліщицького відділення поліції від 18 червня 2018 рок. Відповідач вважає, що оскільки в його діях не вбачається вини, а тому він звільняється від відшкодування шкоди позивачеві внаслідок ДТП.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.

Представник позивача ОСОБА_2- ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню на підставі наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, суди першої інстанції вважали доведеними наявність вини ОСОБА_4 у настанні ДТП на підставі постанови про закриття кримінального провадження від 28 грудня 2017 року; протоколом огляду місця події від 08 листопада 2016 року та долученого до нього фототаблиці; висновку інженерно- транспортної експертизи від 29 січня 2017 року; висновком товарознавчої експертизи від 30 січня 2017 року, відеозаписом.

Колегія суддів не може погодитись з вищезазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України (в редакції закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення, суд вирішує такі питання:1)чи мали місце обставини (факти),якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;. 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3( які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ст 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожен має право будь- якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У рішенні Європейського суду з прав людини « Серков проти України», заява № 39766/05, рішення 07.07 2011 року, у п.п.35,36., Суд визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд зобов'язаний переконатися у тому, що спосіб у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, приводить до наслідків сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Вона також відсилає, щоб законодавство було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. Завдання здійснення правосуддя що є повноваженням судів полягає саме у розсіюванні тих сумніві щодо тлумачення які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці.

Із матеріалів справи вбачається,що 08 листопада 2016 року о 18 годині в м.Заліщики Тернопільської області на вул.С.Бандери, навпроти будинку №127, відбулося зіткнення автомобіля марки SUZUKI GRAND Vitara, реєстраційний номер д.н.з.НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 та автомобілем марки Mersedes - Benz 124 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 Відомості про дану подію було внесено до ЄРДР за №0000261 за правовою кваліфікацією стаття 286 ч.1 КК України.

Внаслідок вказаної ДТП, пошкоджено автомобіль марки SUZUKI GRAND Vitara, сума матеріального збитку, відповідно до висновку судово- автотоварознавчої експертизи може становити 150202,00 грн. Постановою про закриття кримінального провадження від 28 грудня 2017 року, кримінальне провадження закрито у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_4 та ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а копія постанови направлена начальнику Заліщицького ВП ЧВК ГУНП В Тернопільській області для вирішення питання про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності за порушення Правил безпеки дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, однак органи дізнання, як форма досудового слідства, не провели розслідування щодо виявлення винної особи у вчинення дорожньо-транспортної пригоди, не склали Протокол про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, відсутність Протоколу та постанови про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності та закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, не є безперечною підставою для звільнення особи від цивільно- правової відповідальності за завдану шкоду, то на суди в межах даного цивільного провадження покладається обов'язок встановити фактичні обставини справи та відповідні правовідносини, встановити особу, яка порушила ПДР України, дослідити всі обставини ДТП, зокрема: наявність шкоди, винні дії особи, чи знаходяться вони у причинному зв'язку з виникненням ДТП, чи є між ними і шкодою безпосередній причинний зв'язок, тобто вина відповідача повинна підтверджуватися належними та допустимими доказами по справі.

Такі вимоги викладені у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року за № 554/17906/14-ц.

Положеннями статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для розгляду справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України,особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За правилами частин першої та другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п'ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї".

Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдано не з її вини.

Виходячи з диспозиції цієї статті, майнова шкода настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення:наявності шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди,причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою і вини у заподіянні шкоди.

За загальними правилом відсутність хоча б одного елемента складу цивільного правопорушення виключає настання цивільної відповідальності.

Такі мотиви закладені і у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі за №750/10168/14-ц; від 23 січня 2019 року за № 0203/1515/2012;від 21лютого 2018 року у справі за № 554/17906/14-ц;

Згідно висновку судово-автотехнічної експертизи Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за №5-491/17 від 05 грудня 2017 року, при встановлених слідством обставинах дорожньо-транспортної пригоди і заданому комплексі вихідних даних за показаннями водія автомобіля «Mersedes - Benz 124»( ОСОБА_2), причиною настання даної ДТП - зіткнення транспортних засобів, є факт виїзду незагальмованого автомобіля «SUZUKI GRAND Vitara» ( ОСОБА_4), під час керування його водієм, на призначений для зустрічного руху бік дороги.

При встановлених слідством обставинах дорожньо транспортно пригоди і заданому комплексі вихідних даних за показаннями водія автомобіля «SUZUKI GRAND Vitara» ( ОСОБА_4), причиною настання даної ДТП - зіткнення транспортних засобів, є факт виїзду незальмованого автомобіля «Mersedes - Benz 124»( ОСОБА_2),під час керування його водієм, на призначений для зустрічного руху бік дороги.

При заданому слідством комплексі вихідних даних за показаннями водія ОСОБА_4 в умовах даної дорожньо-транспортної ситуації, яка склалася, водій автомобіля ««Mersedes - Benz 124»(ОСОБА_4),повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.2;12.3;12.4 Правил дорожнього руху України, а водій автомобіля «SUZUKI GRAND Vitara» ( ОСОБА_2)повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.1;11.3 Правил дорожнього руху України.

При заданому слідством комплексі вихідних даних за показаннями водія ОСОБА_2, в умовах даної дорожньо-транспортної ситуації, яка склалася, водій автомобіля «SUZUKI GRAND Vitara» ( ОСОБА_2) повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.2;12.3;12.4 та п.п.10.1;11.3 Правил дорожнього руху України.

Із даного висновку вбачається, що відповідно до вимог Правил дорожнього руху сторони повинні були діяти відповідно до п.10.1 перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху 11.3. На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об'їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу, п.12.2. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди.12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Однак, даний висновок не зазначає які саме порушення допустили водії під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, хто винен у вчиненні дорожньо- транспортної пригоди, чи є вина обоюдною. Суд першої інстанції, залишив даний висновок автотехнічної експертизи поза увагою, не дав їм належної оцінки щодо визначення винної особи у вчиненні дорожньо- транспортної пригоди.

Суд першої інстанції не врахував і протиріччя у висновку судової експертизи, проведеної під час досудового розслідування, зокрема п.2 висновку інженерно-транспортної експертизи від 19 січня 2017 року якою встановити місце зіткнення транспортних засобів по відношенню елементів дороги не надається можливим по причині відсутності площинної локалізації виявленого на місці огляду осипу скла, уламків та частин від автомобілів по відношенню до статичних елементів дороги, а також за відсутності уточнюючої слідової інформації, зафіксованої на місці ДТП. (а.с.80).

Наявний в матеріалах відеозапис, який досліджувався і в суді апеляційної інстанції, не дає можливості, без залучення спеціалістів засобів матеріалів відео-звукозапису, зробити висновок про винну особу у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Як вбачається із пояснення ОСОБА_4, цей відеозапис про дорожню подію ним подався на спростування його невинуватості у вчиненні ДТП.

В протоколі огляду місця події від 08 листопада 2016 року та на план схемі протоколу ДТП складеного старшим слідчим Заліщицького ВП Чортківського ВП ГУНП в Тернопільській області Кирилюком В.Ю., не зафіксовано слідів, які залишені транспортними засобами(сліди тертя, кочення, гальмування та інш.), які б свідчили про їх рух до моменту зіткнення. Протокол огляду місця від 08 листопада 2016 року та додана схема дорожньо-транспортної пригоди сторонами ДТП не підписані, а відповідач заперечує місце зіткнення автомобілів зазначених на схемі. Описаний осип не зафіксований як в поперечному так і в повздовжньому напрямку по відношенню до сталих елементів дороги. (а.с.67,79).

У постанові про закриття кримінального провадження від 28 грудня 2017 року зазначено, що причиною настання ДТП є порушення Правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_4, однак не зазначено, які саме пункти ПДР руху допустив ОСОБА_4 і в чому вони полягали(а.с.15,71). У постанові зазначено, що внаслідок доржньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження малолітня дочка ОСОБА_9. У неї згідно висновку експерта №132 від 30.11.2017 року виявлено рани чола, наслідком загоєння яких у вигляді рубців та перелому медіального відростка плечової кістки, за ступенем тяжкості тілесні ушкодження відносяться до середньої та легкої тяжкості. Саме за заявою батьків малолітньої дочки, в тому числі батька ОСОБА_4 і ОСОБА_2 кримінальне провадження за фактом ДТП було закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 та ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

У матеріалах справи наявні виключно копії висновків експертиз, призначених слідчим під час здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, відомості про яке внесено 08 листопада 2016 року до Єдиного реєстру досудового розслідування за №0000261. Такі докази у їх сукупності не були досліджені та оцінені судом під час кримінального провадження, а відповідно не могли слугувати як безпірний доказ вчинення вини із сторони відповідача ОСОБА_4 Докази, зібрані в одній справі, без їх належної оцінки відповідним судом не можуть мати беззастережне доказове значення під час вирішення цивільної справи. Досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами) не завершилось судовим розглядом, зібрані під час досудового розслідування, докази не були піддані аналізові й не оцінені судом, не зроблено висновки щодо достовірності проведення судових експертиз та їх результатів у сукупності з іншими доказами, результати такого аналізу та дослідження не знайшли свого викладу у відповідному рішенні суду, а постановою старшого слідчого СВ Заліщицького ВП Чортківського ВП ГУНП в Тернопільській області від 28 грудня 2017 року кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 та ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст286 КК України.

Судами першої інстанції не враховано, що постанови слідчих органів відповідно до статтей 61 ЦПК України 2004 року,статті 82 ЦПК України не мають преюдиціального значення, а тому факти і правовідносини, встановлені постановою слідчих органів, не є обов'язковими для суду, що здійснює розгляд цивільної справи.

Висновок експертизи може бути відповідним доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

Такий висновок з подібними правовідносинами міститься у постанові Верховного Суду №638/16054/16-ц від 12 вересня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, що експертне дослідження під час її розгляду судом не призначалося та не проводилося, сторони по даній цивільній справі в судовому засіданні не заявляли клопотання про призначення комісійної комплексної судово- транспортно- трасологічної та автотехнічної експертизи, а судом не роз'яснено право заявити клопотання про призначення судової експертизи у цій справі. Такого клопотання не було заявлено сторонами і при розгляді апеляційної скарги апеляційною інстанцією.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції не дослідив обставини ДТП належним чином та у повному обсязі на підставі зібраних доказів у справі, не надав їм оцінки та не здійснив їх системний аналіз, не з'ясував існування причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та організацією безпеки дорожнього руху, взаємозв'язку цих обставин. Судом не наведено, які докази відхилено, не зазначено мотивів відхилення таких доказів. Порушення зазначені у постанові про закриття кримінального провадження, внесені до мотивувальної частини рішення суду без належної оцінки і мотивації, без долучення до справи відповідних висновків експертиз.

Апеляційний суд дійшов до переконання, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності й обґрунтованості, суд першої інстанції розглянули спір з порушенням норм процесуального права, не дослідив зібрані докази у справі, не надали їм належної оцінки, не навів мотивів врахування одних доказів та відхилення інших, а тому постановлене судове рішення не відповідає критеріям обґрунтованості та правомірності, висновки, які суд зробив, є передчасними.

Враховуючи, що усунути допущені порушення можливо тільки за залученням спеціалістів в галузі автотехнічних, дорожньо- технічних, транспотно-трасологічних експертів, спеціалістів засобів відео-звукозапису, а апеляційний суд, через обмеження, запроваджені законом, позбавлений право призначити комісійну комплексну судову транспортно- трасологічну та автотехнічну експертизи, експертизу матеріалів та засобів відео-звукозапису, без висновку яких не можна встановити винну особу у вчиненні ДТП та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, то за цих обставин в позові слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, в суді апеляційної інстанції встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 застрахована в страховій компанії "Провідна", а також як пояснив представник ОСОБА_2 застрахований і його автомобіль, однак до страхової компанії за виплатою страхового відшкодування не звертався, через збіг річного строку позовної давності і відомості про результати розгляду його повідомлення позивач не надав.

Суд першої інстанції послався на те, що потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 14 вересня 2016 року у справі за № 6-725цс16, ).

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України та стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України « Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов'язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності(стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави прийти до висновку, що власник автомобіля який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

За таких обставин, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред'явив відразу вимогу до особи відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Аналогічний висновок в подібних правовідносинах міститься у постановах Верховного Суду № 209/3145/15-ц від 15 серпня 2018 року та за №640/12615/15-ц від 16 січня 2019 року.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-176цс18, відступив від висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року в справі № 6-2587цс18.

За таких обставин рішення Заліщицького районного суду не ґрунтується на вимогах закону.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4, як до особи, відповідальної за спричинену майнову шкоду, ОСОБА_2 взагалі не зазначав про неможливість отримання страхового відшкодування від страхової компанії, в якій застрахована цивільна відповідальність відповідача.

Для вирішення питання про наявність підстав для відшкодування шкоди відповідачем, відповідальність якого застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності в страхову компанію "Провідна" правове значення має чи виник у страховика обов'язок з виплати страхового відшкодування.

Суд не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не перевірили, чи виник у страхової компанії "Провідна" відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не притягнув страхову компанію стороною по справі, не перевірив обов'язок з виплати страхового відшкодування, а також обставини, на які посилався позивач в обґрунтування неможливості одержати страхове відшкодування від страховика.

Суд першої інстанції, покладаючи обов'язок із відшкодування майнової шкоди на ОСОБА_4 вищевикладені вимоги закону не врахував, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (ст.376 ЦПК України).

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлено, не притягнуто до участі у справі страхову компанію, а тому судове рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а Апеляційний суд в силу свої повноважень позбавлений такої можливості щодо залучення сторони до справи, яка не була притягнута судом першої інстанції та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, а тому вважає що в позові слід відмовити.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає до стягнення 2253 грн. сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,376,381-384,389-391 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4- задовольнити.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1) в користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя АДРЕСА_2) 2253 грн. сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги.

Постанова Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 22 квітня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

ОСОБА_11

Судді: Щавурська Н.Б.