Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 534/1809/16-ц

провадження № 61-33572св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», Державна іпотечна установа,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Державної іпотечної установи, яка підписана представником ТодосієнкомВалерієм Миколайовичем, на заочне рішення Комсомольського міськрайонного суду Полтавської області від 05 грудня 2016 року у складі судді: Окунь Т. В. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», Державної іпотечної установи про визнання зобов'язання припиненим.

Позовні вимоги мотивовані тим, позивач виконав обов'язки за основним зобов'язанням. У зв'язку із цим, позивач просив визнати припиненою іпотеку та обтяження за іпотечним договором, укладеним 27 липня 2005 року між ОСОБА_2 та ТОВ Банк «Фінанси та Кредит».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Комсомольського міськрайонного суду Полтавської області від 05 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю. Визнано припиненою іпотеку та обтяження за іпотечним договором № 118/ZVN-05, укладеним 27 липня 2005 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Комсомольського міського округу Куцом С. М. 27 липня 2005 року за № 4394.

Рішення судів мотивовані тим, що позивачем доведено факт дострокового виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, належним доказом цього факту є довідка банку про відсутність заборгованості, який мав право отримувати оплату платежів по кредитним договорам, інформація Державної іпотечної установи про заборгованість позичальника виникла внаслідок неузгодженості дій між банком та установою щодо передачі реєстру платежів.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 20 березня 2017 року заяву Державної іпотечної установи про перегляд заочного рішення Комсомольського міськрайонного суду Полтавської області від 05 грудня 2016 року залишено без задоволення.

Аргументи учасників справи

У червні 2017 року Державна іпотечна установа через представника Тодосієнка В. М. подала касаційну скаргу на заочне рішення Комсомольського міськрайонного суду Полтавської області від 05 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суди неправильно оцінили довідку Державної іпотечної установи про стан заборгованості ОСОБА_2, яка підтверджує наявність заборгованості. Довідка ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» від 25 квітня 2016 року № 9-311100/106 є неналежним доказом виконання зобов'язань ОСОБА_2, оскільки з 17 вересня 2015 року банк відступив право вимоги за кредитним договором Державній іпотечній установі. Суди неправильно застосували статті 599, 1049 ЦК України, оскільки кошти, сплачені в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором, на рахунок Державної іпотечної установи не надходили. Розмір заборгованості за кредитним договором становить 8 020,32 доларів США, тоді як позивачем сплачено 7 800 доларів США. Крім того, мирова угода, укладена між Державною іпотечною установою та ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», затверджена господарським судом 20 січня 2016 року, а погашення заборгованості відбулося 06 січня 2016 року, тому позивач не мав права погашати заборгованість на рахунок банку, а не на рахунок Державної іпотечної установи.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 27 липня 2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 118/PVN-07-05, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 16 000 доларів США, під 11% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном його повернення 27 липня 2020 року.

27 липня 2005 року для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» належне йому на праві приватної власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, відповідно до умов якого банк відступив, а Державна іпотечна установа набула всі права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення по ним, вказаними у додатках до цього договору, в тому числі і за кредитним договором № 118/PVN-07-05.

Про укладення між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою договору про відступлення права вимоги ОСОБА_2 в жовтні 2015 року був повідомлений належним чином.

Суди встановили, що станом на 28 жовтня 2015 року заборгованість за кредитним договором №118/PVN-07-05 становила 8 020,32 доларів США та 153,52 грн та складалась з поточної заборгованості по кредиту - 7954,43 долари США, поточної заборгованості по нарахованим відсоткам - 65,89 долари США та поточної заборгованості по щомісячній комісії - 153,52 грн.

На підставі ксерокопії квитанцій, оригінали яких були оглянуті судами, встановлено, що ОСОБА_2 06 січня 2016 року в погашення кредиту було сплатив на рахунки банку 7 800 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 185 512,79 грн, 421 грн та 307 грн.

Згідно довідки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 25 квітня 2016 року, станом на вказану дату відсутня заборгованість за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_2 та банком. Кредит погашено повністю 06 січня 2016 року.

При задоволенні позову суди зробили висновок, що позивачем доведено факт дострокового виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, належним доказом цього факту є довідка банку про відсутність заборгованості, який мав право отримувати оплату платежів по кредитним договорам, інформація Державної іпотечної установи про заборгованість позичальника виникла внаслідок неузгодженості дій між банком та установою щодо передачі реєстру платежів.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За схожих обставин у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 757/46709/16-ц (провадження № 61-8253св18) зроблено висновок по застосуванню статті 527 ЦК України та вказано, що кредитору дозволяється не приймати самостійно виконання зобов'язання у разі його переадресування, під яким розуміється уповноваження кредитором іншої особи на прийняття виконання від боржника, якщо така можливість передбачена договором, актом цивільного законодавства або ж випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Уповноважена кредитором особа приймає виконання (тобто вчиняє фактичні дії, зокрема щодо прийняття майна) без заміни кредитора, і всі правові наслідки настають для кредитора. Під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов'язку боржником або іншою особою. Такі повноваження можуть бути визначені, зокрема: у договорі між кредитором уповноваженою особою; у договорі між боржником та кредитором; кредитором у виданій ним довіреності.

При залишенні без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд не звернув уваги на те, що:

- у пункті 3.4.2. договору відступлення права вимоги № 17/4-В від 11 лютого 2015 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою сторони домовилися про те, що у разі отримання грошових коштів від боржників в рахунок виконання зобов'язань за договорами, перелік яких зазначено у додатках до цього договору, після набрання чинності пунктом 1.2. цього договору, перерахувати такі грошові кошти на рахунок нового кредитора № НОМЕР_1, відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України» протягом трьох робочих днів з дня отримання таких коштів;

- в матеріалах справи міститься лист від 15 жовтня 2015 року № 7428/11/2 Державної іпотечної установи до ОСОБА_2, в якому вказується, що Державна іпотечна установа є новим кредитором у зв'язку із відступленням прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами та про необхідність утриматися від оплати будь-яких коштів в погашення боргу за основним зобов'язанням на рахунки ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» (а. с. 53, 54).

Проте апеляційний суд не перевірив чи отримано ОСОБА_2 лист № 7428/11/2 від 15 жовтня 2015 року. Окрім цього апеляційний суд не дослідив пункт 3.4.2. договору відступлення права вимоги № 17/4-В від 11 лютого 2015 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою, лист № 7428/11/2 від 15 жовтня 2015 року у контексті положень статті 527 ЦК України та не вирішив чи може ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» розумітися уповноваженою особою Державної іпотечної установи в контексті статті 527 ЦК України.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена без додержання норм процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної іпотечної установи, яка підписана представником ТодосієнкомВалерієм Миколайовичем, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2017 року скасувати.

Справу № 534/1809/16-ц передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило