Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 523/15394/16-ц

провадження № 61-31807св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,Олійник А. С., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8,

третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Калараш А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про усуненні перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_7 та його син ОСОБА_9 у 2003 році зареєстрували шлюб, після чого без його згоди ОСОБА_9 вселив у зазначену квартиру ОСОБА_7, яка не була зареєстрована у квартирі. У 2005 році у ОСОБА_9 та відповідача народився син ОСОБА_8, якого вони вселили у належну йому квартиру. Позивач зазначає, що він ніколи не проживав із відповідачами у зазначеній квартирі. Він має намір відчужити вказану квартиру, проте ОСОБА_7 відмовляється висилятися із квартири разом із неповнолітнім ОСОБА_9

Із урахуванням наведеного, позивач просив суд усунути перешкоди у здійсненні ним права власності шляхом виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року позов задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_7 та неповнолітнього ОСОБА_9 із квартири АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_6 на праві власності. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7 проживає у спірній квартирі без будь-якої правової підстави, а тому підлягає виселенню. Оскільки ОСОБА_7 незаконно проживає у спірній квартирі, то її неповнолітній син ОСОБА_8 також підлягає виселенню.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_7 та її неповнолітній син ОСОБА_8 вселилися у спірну квартиру як члени сім'ї власника квартири та користуються нею протягом 14 років. Позивачем всупереч вимогам статті 60 ЦПК України 2004 року не надано належних доказів існування підстав для виселення, передбачених статтею 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_7 та її неповнолітній син ОСОБА_8 не набули права користування спірною квартирою, оскільки вони не є членами сім'ї позивача. Відповідач у порушення вимог статті 60 ЦПК України 2004 року не надала належних доказів на підтвердження проживання її рідного брата у квартирі, в якій вона зареєстрована, а також підтвердження того, що її брат одружений та у нього є діти. Суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув із позивача судові витрати, оскільки останній є інвалідом другої групи і відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

У серпні 2017 року від ОСОБА_7 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6, уяких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення апеляційного суду, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Заявник зазначає, що вона разом зі своїм неповнолітнім сином вселилися у спірну квартиру на законних підставах.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, щоОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 17 лютого 1998 року НОМЕР_1.

Відповідно до довідки-виписки із домової книги про склад сім'ї від 31 січня 2017 року № 15 у квартирі АДРЕСА_1,зареєстрований ОСОБА_6 та його внук ОСОБА_8

Позивач із 2003 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до пояснень ОСОБА_7 вона є дружиною сина позивача - ОСОБА_9, із яким уклала шлюб у 2003 році та після чого вселилися за згодою позивача у зазначену квартиру, у якій проживає до теперішнього часу постійно. У квартирі вона не зареєстрована, проте її чоловік ОСОБА_9 був зареєстрований у квартирі та вона вселилася у квартиру як член сім'ї власника квартири. У 2005 році народився син ОСОБА_8, який зареєстрований за зазначеною адресою та проживає разом із нею. Вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, де проживають її батьки та рідний брат із дружиною та дітьми, квартира є двокімнатною.

У 2016 році ОСОБА_7 розірвала шлюб із ОСОБА_9, який після розірвання шлюбу змінив місце реєстрації.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.

Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (стаття 157 ЖК Української РСР).

Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків особи з конкретним місцем проживання. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_12 та її неповнолітній син ОСОБА_8 вселені у спірну квартиру членом сім'ї власника квартири та користувалися цією квартирою протягом 14 років, у зв'язку із чим є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв'язки із цим місцем проживання, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем всупереч вимогам статті 60 ЦПК України 2004 року не надано належних доказів існування підстав для виселення, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_12 та її неповнолітній син ОСОБА_8 не набули права користування спірною квартирою, є необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною другою статті 156 ЖК Української РСР встановлено, що члени сім'ї власника мають право вселяти у займане ними жиле приміщення інших членів сім'ї. Таке вселення здійснюється лише за згодою власника, за винятком вселення до батьків неповнолітніх дітей, для чого згода власника не вимагається.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що ОСОБА_12 вселена у спірну квартиру як дружина ОСОБА_9, який є сином власника квартири, позивачем не надано доказів відсутності його згоди на таке вселення, ОСОБА_12 та її неповнолітній син ОСОБА_8 безперервно користувалася указаним житлом протягом 14 років, Верховний Суд дійшов висновку, що відповідач разом із своїм неповнолітнім сином набули права користування спірною квартирою у порядку, передбаченому законодавством України.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не надала доказів на підтвердження проживання її рідного брата у квартирі, в якій вона зареєстрована, не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Разом із цим Верховний Суд не погоджується із рішенням суду апеляційної інстанції у частині стягнення із позивача судового збору у розмірі 606,33 грн з огляду на таке.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

ОСОБА_6 є інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2, виданим Управлінням праці та соціального захисту населення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, а тому у силу наведених норм законодавства звільнений від сплати судового збору.

Згідно з частиною четвертою статті 88 ЦПК України 2004 року у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Таким чином, сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606,33 грн компенсується їй за рахунок держави.

Викладене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції, стягуючи із позивача на користь відповідача судовий збір, не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин, а саме статтю 5 Закону України «Про судовий збір», у зв'язку з чим рішення суду апеляційної інстанції у цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року у частині стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судових витрат у розмірі 606,33 грн скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Сплачений ОСОБА_7 судовий збір за подання апеляційної скарги компенсувати їй за рахунок держави.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак