КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 761/767/17 Апеляційне провадження № 22-ц/824/3712/2019Головуючий у суді першої інстанції - Савицький О.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Немировська О.В., Ящук Т.І.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Чирви В.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану від його імені та в його інтересах адвокатом Пашніною Анною Володимирівною, яка діє на підставі договору, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору поруки припиненим,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_5 (далі - позивач або ОСОБА_5) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - відповідач або ПАТ «Альфа-Банк»), в якому просив визнати припиненим Договір поруки із фізичною особою-резидентом № 700005197-П, від 17 березня 2009 року, укладений між ним та ЗАТ «Альфа-Банк».

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що 28.03.2008 між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір № 700005197, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 27 418,75 доларів США з терміном погашення не пізніше 29.03.2015 шляхом здійснення щомісячних платежів рівними частинами відповідно до Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки.

17.03.2009 між ним та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», було укладено Договір поруки № 700005197-П, згідно умов якого він, як поручитель, зобов'язався у строк до 29.03.2018 (п.2.1. договору поруки) відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання ОСОБА_8 своїх зобов'язань за вищенаведеним Кредитним договором.

Вважає, що в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, вказаний Договір поруки є припиненим, адже банк пропустив шестимісячний строк від дня останнього платежу по основному зобов'язанню, який відбувся 28.03.2015, для пред'явлення до нього, як поручителя, вимоги (а.с.2-4).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2018 у задоволенні позову відмовлено (а.с.57-59).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що суд першої інстанції відмовивши у задоволенні його клопотання про витребування у відповідача доказів на підтвердження здійснення позичальником погашення кредиту та, як наслідок, відмовивши у задоволенні позову з підстав недоведеності, допустив неповне з'ясування обставин справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи та вимогам закону (а.с. 63-67).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.01.2019 відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.77-78).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04.02.2019 справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.80).

12.02.2019 представником відповідача до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він, посилаючись на законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, просить залишити його без змін (а.с.85-87).

У судовому засіданні 20.02.2019 судом апеляційної інстанції задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів - витребувано у відповідача виписку про рух коштів по рахунку за кредитним договором № 700005197 від 28.03.2008 (а.с.103-105).

14.03.2019 відповідачем, на виконання ухвали суду, надано витребуванні судом виписки по рахунку (а.с.115-188).

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем тієї обставини, що останній черговий платіж відповідно до умов кредитного договору був сплачений позичальником 28.03.2015.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з ухваленим судом рішенням, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 28.03.2008 між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір № 700005197, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 27 418,75 доларів США з терміном погашення не пізніше 29.03.2015 шляхом здійснення щомісячних платежів рівними частинами відповідно до Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, визначених додатком № 1 до кредитного договору (а.с.6-10).

17.03.2009 між позивачем та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», було укладено Договір поруки № 700005197-П.

У відповідності до п. 2.1. договору поруки, поручитель поручається за виконання боржником наступних обов'язків, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому:

а) обов'язок повертати банку кредит рівними частинами, у терміни, визначені кредитним договором та додатком № 1 до нього, але в будь-якому випадку не пізніше 29.03.2018;

б) обов'язок щомісяця сплачувати банку проценти за користування кредитом у терміни, визначені кредитним договором та додатком № 1 до нього;

в) обов'язок у випадках передбачених кредитним договором або законодавством України, у строк не пізніше 10 днів з дати пред'явлення відповідної вимоги достроково (до настання термінів або строків повернення/сплати, зазначених вище у цьому пункті) повернути банку кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов'язки, що виникають із кредитного договору;

г) обов'язок оплатити банку неустойку (пеню, штрафи) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні банку невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Пунктами 3.1., 3.2. договору поруки визначено, що боржник і поручитель відповідають перед банком за порушення обов'язків, перелічених у статті 2 цього договору, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник. Передбачена пунктом 3.1 цього договору відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання будь-якого з обов'язків, зазначених у пункті 2.1. цього договору (а.с.5).

Позивач звертаючись до суду з даним позовом вказував на наявність визначених ч. 4 ст. 559 ЦК України підстав для припинення поруки.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, поруки припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Кредитним договором визначено строк виконання позичальником основного зобов'язання 29.03.2015 (дата остаточного повернення кредиту).

Згідно умов договору поруки поручитель прийняв на себе зобов'язання нести відповідальність за не виконання боржником обов'язків, що виникли на підставі кредитного договору, зокрема обов'язок повертати банку кредит рівними частинами, у терміни, визначені кредитним договором та додатком № 1 до нього, але в будь-якому випадку не пізніше 29.03.2018.

З наданої банком виписки по особовому рахунку позичальника вбачається, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості зроблено останнім 18.03.2015 у сумі 320 доларів США, що підтверджено і не заперечувалося представником відповідача (а.с.186).

Як пояснив в судовому засіданні представника відповідача, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору банк звернувся до суду з позовом виключно до позичальника. З вимогою або з позовом до поручителя про погашення кредитної заборгованості банк не звертався.

Отже, з огляду на встановлені фактичні обставини справи та враховуючи вимоги ч. 4 ст. 599 ЦК України, слід дійти висновку про припинення поруки ОСОБА_5 за зобов'язаннями ОСОБА_8 згідно кредитного договору від 28.03.2008 у зв'язку з закінченням строку встановленого договором поруки.

При цьому, слід зауважити, що на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, строк дії поруки визначений договором настав, що залишилось поза увагою суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про недоведеність позовних вимог.

Водночас необхідно наголосити, що звернення поручителя до суду з позовом про припинення поруки, не дивлячись на відсутність вимог банку про виконання зобов'язань за договором поруки, є правомірним і узгоджується з вимогами Конституції та Законів України.

Так, в Рішенні Конституційного суду України у справі № 1-2/2002 від 09.07.2002 наголошується, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, порушує права на захист. Конституційний суд України виходить з того, що положення частини другої статті 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюється юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України.

Відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується.

Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом рішення, у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану від його імені та в його інтересах адвокатом Пашніною Анною Володимирівною - задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору поруки припиненим - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору поруки припиненим - задовольнити.

Визнати припиненою поруку за Договором поруки із фізичною особою-резидентом № 700005197-П від 17 березня 2009 року, укладеним між ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Десятинна, 4/6, ).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 18 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді О.В. Немировська

Т.І.Ящук