КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/4752/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Трусова Т.О.
ПОСТАНОВА
Іменем України

08 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Чобіток А.О.

суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Філія «Центр сервісного забезпечення АТ «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії, -
у с т а н о в и в :

У липні 2018 року позивач пред`явив позов до відповідача, та з урахуванням уточненої позовної заяви просив: стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь середній заробіток з листопада 2017 року до сьогоднішнього дня, який на день пред`явлення позову становив 77 396 грн. 58 коп. та моральну шкоду, яка на день пред`явлення позову становила 200 000 грн.; внести запис до трудової книжки про проходження військової служби та витребувати з ПАТ «Українська залізниця» довідку про середній заробіток. Зазначав, що він працював у відповідача на посаді провідного інженера будівельно-експлуатаційного відділу Філії «Центр сервісного забезпечення АТ «Укрзалізниця». На підставі повістки від 27 січня 2015 року, він був призваний на строкову військову службу за призовом під час мобілізації. 26.10.2017 року позивач підписав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України. 06.04.2018 року позивач уклав ще один контракт зі Збройними Силами України, відповідно до якого він на даний час проходить військову службу на посаді головного сержанта - командира гармати.

Відповідно до вимог ст. 119 КЗпП України за військовослужбовцями даної категорії зберігається місце роботи, посада і середній заробіток. Про факт знаходження на військовій службі він повідомив відповідача, однак незважаючи на це, з листопада 2017 року відповідач не здійснював нарахування та виплату середнього заробітку. Неправомірні дії відповідача призвели до втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків і вимагали додаткових зусиль для організації його життя і життя його родини та завдали моральної шкоди, яку він оцінює в 200 000 грн..

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом за 293 робочих дні в розмірі 229 451 грн. 23 коп. із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску, компенсацію моральної шкоди в розмірі 16 445 гривень та судові витрати в розмірі 704 гривні 80 копійок. У решті позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 16 445 гривень із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 2 294 грн. 51 коп..

Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, поклавши судові витрати на позивача. Зазначало, що за змістом положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Зважаючи на те, що воєнний стан в Україні не оголошувався, особливий період в Україні діяв з моменту оголошення Указами Президента України рішення про мобілізацію та охоплював період мобілізації.З аналізу Указів, виданих виконуючим обов`язків Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 1126-VII, від 06 травня 2014 року № 454/20114, який затверджено Законом України № 1240-VII; Указів Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22.07.2014 року №1595-VII, від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 року № 113-VIIІ, убачається, що особливий період в Україні діяв - з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року; 3 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Таким чином, на момент укладення контракту між позивачем та Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу, мобілізація не проводилася, особливий стан не був запроваджений. Окрім того позивач добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту, тобто умовами контракту безпосередньо визначено відсутність особливого періоду. Надана позивачем до АТ «Укрзалізниця» копія контракту від 26.10.2017 року не була належним чином завірена у визначеному законом порядку, а тому відповідач не міг прийняти її до уваги, а про підписання позивачем контракту від 06.04.2018 року відповідач взагалі не був повідомлений. Крім того, ст. 119 КЗпП України не визначає порядок виплати середньомісячної заробітної плати, а тому можна дійти висновку, що на час проходження військової служби роботодавець зобов`язаний зберегти середній заробіток, але не зобов`язаний здійснювати виплати щомісячно, та може здійснити виплати після закінчення військової служби працівником.

З приводу часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, АТ «Українська залізниця», зазначає що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, унаслідок чого відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення компенсації за моральну шкоду.

ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не подавав.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що 19.05.2014 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу у державну адміністрацію залізничного транспорту України «Укрзалізниця» на посаду начальника будівельно-експлуатаційного відділу Головного управління справами (а.с. 92).
На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», на базі Державної адміністрації залізничного транспорту шляхом її злиття з підприємствами та установами залізничного транспорту загального користування було утворено публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 № 938 публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» перейменовано в акціонерне товариство «Українська залізниця».
У зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці 19.08.2014 року ОСОБА_1 було переведено на посаду начальника будівельно-експлуатаційного відділу Департаменту управління справами (а.с. 94).
У квітні 2016 року ОСОБА_1 було переведено на посаду начальника будівельно-експлуатаційного відділу Філії «Центр сервісного забезпечення» (а.с. 96).
Згідно з наказом від 21.11.2016 року № 2136/00 ОСОБА_1 переведено на посаду провідного інженера будівельно-експлуатаційного відділу Філії «Центр сервісного забезпечення» (а.с. 98).
26.10.2017 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком на 6 місяців (а.с. 16-17).
Згідно з наказом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2017 року №225 старшину за контрактом ОСОБА_1 - старшого навідника 3 гаубичної самохідно-артилерійської батареї 2-го гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та визнано таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 18).
01.11.2017 року ОСОБА_1 повідомив в.о. голови правління ПАТ «Укрзалізниця» про укладення контракту зі Збройними Силами України і проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 та просив надати відповідне розпорядження відділу кадрів щодо його оформлення згідно чинного законодавства (а.с. 19).
До вказаної заяви позивач додав копію контракту, витяг з наказу № 225 від 26.10.2017 року та роз`яснення Головного управління держпраці у Київській обл. щодо збереження за ним місця роботи із середнім заробітком.
06.04.2018 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 укладено новий контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком на наступні 6 місяців (а.с. 14-15).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково та стягуючи з відповідача на його користь середній заробіток за період перебування позивача на військовій службі за контрактом з 26.10.2017 року по 26.12.2018 року включно, а також моральну шкоду,суд першої інстанції виходив з того, що особливий період діє в Україні з моменту набрання чинності Указу в.о. Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126-VII «Про затвердження Указу Президента України від 17.03.2014 № 30-3/2014 «Про часткову мобілізацію». Упродовж 2014-2015 рр. Президентом України видавались інші Укази про часткову мобілізацію. Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.
При цьому суд послався на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 30.05.2018 року по цивільній справі № 521/12726/16ц, де зазначено, що особливий період розпочався в Україні 18.03.2014 і триває по теперішній час.
З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Врахувавши, що військова служба позивача за контрактом розпочалася і продовжується під час дії особливого періоду, на нього поширюються гарантії та пільги визначені ст. 119 КЗпП України, в тому числі збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форм власності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим, відповідним установленим обставинам справи та нормам процесуального та матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, з наступних підстав.

Частинами першою та другою статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон) і «Про альтернативну (невійськову) службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Відповідно до ч. 3 зазначеної статті КЗпП, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Звернувшись з даним позовом ОСОБА_1 зазначав, що у відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно з Указом Президента України від 17.02.2015 року №88/2015 «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році» та на підставі повістки , виданої 27.01.2015 року, він був призваний на строкову військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, в Збройні сили України, а 26.10.2017 року підписав контракт на проходження військової служби в Збройних силах України.

На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 надав копію військового квитка, трудову книжку, контракти, укладені ним з Міністерством оборони України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII.
За визначенням, наведеним у частині 1 статті 2 цього Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Указом «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 рокуПрезидент України постановив: оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом ( п.1); довести до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року ( п. 7).

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Частиною 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», яка має назву «Військова служба і виконання військового обов`язку в запасі», встановлено види військової служби:
строкова військова служба;
військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;
військова служба за контрактом осіб рядового складу;
військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;
військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);
військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;
військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

З військового квитка ОСОБА_1 убачається, що дійсно12.02.2015 року він був призваний до Збройних Сил України Дарницьким райвійськкоматом у м. Києві на підставі Указу Президента України №15/2015 року від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», відповідно до якого здійснено призов військовозобов`язаних, резервістів та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву ( а.с. 9).

Указом №115/2016 від 25.03.2016 року Президент України постановив,провести у березні - квітні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період: призваних під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 "Про часткову мобілізацію".

Як убачається із військового квитка ОСОБА_1 , на підставі зазначеного Указу Президента України, було звільнено в запас 04.04.2016 року ( а.с. 9).

Отже, у період з 12.02.2015 року по 04.04.2016 року ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, після чого звільнений в запас.

Тобто, у період з 12.02.2015 року по 04.04.2016 року на ОСОБА_1 розповсюждувались соціальні гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України.

Після оголошення та проведення протягом 2015 року часткової мобілізації у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності Указом Президента України від 15.01.2015 року мобілізація не оголошувалась.

26.10.2017 року ОСОБА_1 , через півтора роки після звільнення з військової служби, перебуваючи в запасі, уклав з Міністерством оборони України Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком на шість місяців, за умовами якого позивач добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту ( а.с.16-17).

Такий же саме Контракт ОСОБА_1 уклав 06.04.2018 року (а.с. 14-15).

З указаних контрактів убачається, що ОСОБА_1 у період з 26.10.2017 року по 25.04.2018 року та з 26.04.2018 року по 25.10.2018 року, проходив військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу добровільно.

Доказів того, що ОСОБА_1 у період з 26.10.2017 року по 25.04.2018 року та з 26.04.2018 року по 25.10.2018 року проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятий на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, матеріали справи не містять.

При цьому як убачається з витягу з наказу № 225 від 26.10.2017 року командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), на період проходження служби ОСОБА_1 встановлено максимальний посадовий оклад згідно штату з виплатою надбавки за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50 % від окладу грошового забезпечення ( а.с.18).

Аналізуючи норми ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а також Указ Президента «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що соціальні гарантії, передбачені ними, зокрема збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, розповсюджуються на військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятий на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

ОСОБА_1 у період з 26.10.2017 року по 25.04.2018 року та з 26.04.2018 року по 25.10.2018 року до військової служби не призивався, а уклав контракти на проходження військової служби добровільно.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року, верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Отже, у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх у своїх правах та перед законом, а справедливе застосування норм права повинно мати передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.

Колегія суддів, проаналізувавши норму ст. 119 КЗпП України, уважає за необхідне зазначити, що нею установлено правило «збереження середнього заробітку», а не його «виплата», оскільки працівникам, за якими зберігається місце роботи та середній заробіток, здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Законодавцем передбачено збереження середнього заробітку як гарантія заборони зменшення заробітної плати, отримуваної працівником до призову та гарантія отримання заробітної плати після повернення з військової служби, а також для обчислення страхового стажу.

Указана правова позиція також підтверджується тим, що Постановою Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців та установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення; виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи); розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", Міністерство оборони України видало наказ №260 від 07.06.2018 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», відповідно до якого грошове забезпечення включає:
щомісячні основні види грошового забезпечення;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення;
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать:
посадовий оклад;
оклад за військовим званням;
надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать:
підвищення посадового окладу;
надбавки;
доплати;
премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать:
винагороди;
допомоги.

До затвердження указаного наказу Міністерства оборони України, діяли накази Міністерства оборони України:

від 25 червня 2001 року № 219 "Про затвердження Інструкції про порядок виплати щомісячної надбавки за особливі умови служби спостерігачам Збройних Сил України з контролю за розукомплектуванням та знищенням ядерних боєприпасів", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 577/5768;

від 11 червня 2008 року № 260 "Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 року за № 638/15329 (зі змінами);

від 27 липня 2010 року № 394 "Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати військовослужбовцям винагороди за водолазні роботи", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 06 серпня 2010 року за № 618/17913;

від 22 травня 2014 року № 328 "Про затвердження Інструкції про порядок та умови виплати військовослужбовцям Збройних Сил України винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 05 червня 2014 року за № 584/25361;

від 24 жовтня 2016 року № 550 "Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 11 листопада 2016 року за № 1470/29600;

від 15 грудня 2016 року № 692 "Про затвердження Критеріїв використання іноземної мови у службовій діяльності військовослужбовцями Збройних Сил України", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 10 січня 2017 року за № 19/29887;

від 09 березня 2017 року № 135/ДСК "Про затвердження Інструкції про організацію виплати винагороди за бойове чергування військовослужбовцям (спецпризначення) військових частин і підрозділів", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 03 квітня 2017 року за № 439/30307;

від 14 березня 2017 року № 139 "Про виплату спеціальної надбавки військовослужбовцям Сил спеціальних операцій Збройних Сил України", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 29 березня 2017 року за № 428/30296.

За статтею24 Конституції України , громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Тобто, під час проходження військової служби військовослужбовці отримують грошове забезпечення за службу, що виключає виплату їм середнього заробітку за місцем роботи, оскільки така виплата, порушуватиме принцип рівності прав і можливостей.

На підставі викладеного рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, відповідним обставинам справи, унаслідок чого воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .. Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку, то вимога про відшкодування моральної шкоди, як похідна від основної вимоги, також не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Філія «Центр сервісного забезпечення АТ «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук