Провадження № 22-ц/802/448/19 Категорія: 48 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Грушицького А.І., Русинчука М.М.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Позов обґрунтовує тим, що 03 серпня 2003 року у відділу реєстрації актів громадянського стану Луцького міського управління юстиції вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3. У шлюбі в подружжя народилися діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 Вказує, що подружнє життя з відповідачем не склалось через різні погляди на сімейне життя та обовязки. Подружні відносини між ними фактично припинились, хоча вони і проживають разом.

Відповідач не бере участі у вихованні дітей, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Зазначає, що дохід позивача є невеликий, а утримувати двох неповнолітніх дітей шляхом забезпечення самими необхідними речами на сьогоднішній день є досить складно, жодної матеріальної допомоги від держави не отримує, тому діти знаходяться на її повному утриманні. Угоди про добровільну сплату аліментів між позивачем та відповідачем не досягнуто, на утриманні у відповідача немає інших неповнолітніх дітей, є працездатним та таким, що може надавати матеріальну допомогу.

Просить шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвати.

Стягувати з ОСОБА_3 на її користь кошти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі щомісячно, починаючи з дня предявлення позову до досягнення дітьми повноліття, зокрема, на утримання ОСОБА_5 2 5000 грн., ОСОБА_4 2 000 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 11 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Ухвалено шлюб, укладений між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище Воробей) Л.Л., ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований 03 серпня 2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Луцького міського управління юстиції, актовий запис № 839 розірвати.

Неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 залишити проживати разом із матір'ю ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, в твердій грошовій сумі, в розмірі по 2000 (дві тисячі) гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення старшою дитиною повноліття.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих аліментів змінити та стягувати з ОСОБА_3 по 1000 грн. на кожну дитину.

Рішення в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей жодною із сторін не оскаржується, а тому апеляційний судом рішення в означувальній частині не переглядається.

Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в частині визначення розміру аліментів - без змін.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 3 серпня 2003 року, який зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Луцького міського управління юстиції, актовий запис № 839 (а.с.5).

Позивач та відповідач не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, разом не проживають, а тому їх шлюб існує формально, між сторонами припинили існувати почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки.

Шлюб між сторонами розірвано на підставі даного рішення.

Відповідач є батьком неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 та дочки ОСОБА_7 19 липня 2013 року ( а.с. 6-7).

Діти проживають разом з матірю, позивачем по справі та перебувають на її утриманні. Домовленості між сторонами щодо розміру аліментів на утримання дітей не досягнуто.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частинами першоютретьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання неповнолітніх дітей, то кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд.

Суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд першої інстанції, застосувавши положення ст.ст.182, 184 СК України, на підставі доказів, поданих сторонами та враховуючи відсутність відомостей про зазначені позивачем доходи відповідача, виходячи із встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів у сумі 2000 грн. на кожну дитину відповідає нормам закону та є достатнім для дитини відповідного віку, з урахуванням обовязку обох батьків утримувати дитину, а не лише батька.

В суді апеляційної інстанції позивач вказала, що її прибутки складаються з заробітної плати, яка становить близько 4700 гривень на місяць, яку вона отримує працюючи швачкою у ТзОВ «Жасмін Лінжері». При цьому ствердила, що цих коштів вкрай мало на повноцінне харчування, навчання неповнолітнього сина ОСОБА_6 який є учнем школи та дочки ОСОБА_7, на дітей вона витрачає всю свою заробітну плату (витрати на харчування, доїзди до школи, витрати на навчання, одяг). Вказувала, що на її утриманні фактично перебувають неповнолітні діти. Зазначила, що значні кошти ідуть на оплату комунальних послуг.

При цьому вказала, що відповідач не надає жодної матеріальної допомоги їх спільним дітям.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги частково та стягнув по 2000 гривень на кожну дитину.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач офіційно не працює та має мінливий заробіток, а тому може сплачувати аліменти лише в розмірі по 1000 гривень на кожну дитину не заслуговують на увагу.

Відповідач є працездатною особою, не надав належних та допустимих доказів, щодо неможливості працевлаштуватись чи заборону працювати у звязку з захворюванням, на його утриманні немає непрацездатних осіб, яких він отримує чи інших неповнолітніх чи малолітніх дітей.

Покликання ОСОБА_3 на положення ЗУ «Про державний бюджет на 2019 рік», яким встановлено прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років в сумі 2027 гривень, а відтак визначений судом розмір аліментів 2000 гривень на кожну дитину не відповідає нормам Закону, оскільки обовязок утримувати дітей покладено на двох батьків, є безпідставними.

Законом встановлений прожитковий мінімум, це та сума, яка мінімально може задовольнити потреби дитини, однак дитині для повноцінного розвитку потрібне якісне харчування, засоби для отримання повноцінного навчання, одяг , оскільки діти даного віку ростуть, кошти на розвиток дітей, іграшки, оплата гуртків, садочку, школи, відпочинок та все те, що потрібно для гармонійного розвитку дитини, а не той прожитковий мінімум, як передбачено Законом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для зменшення визначеного судом розміру аліментів.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно зясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2019 року в частині визначення розміру аліментів без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: