Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Гончарука В.П.

за участі секретаря Краснової І.В.,

за участі сторін:

представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

представник 3-ої особи Савченко К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Гліб Володимирович про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно , суд, -

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_5, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_8 30 листопада 2007 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В. та зареєстрований в спадковому реєстрі за № 2у-3463;

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09 березня 2012 року видане Приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Погребняком Глібом Володимировичем на ім'я ОСОБА_10, зареєстроване в реєстрі за № 1236;

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 35784082) від 22 березня 2012 року на 1/1 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину №1236, номер запису 856 в книзі: д. 1051-182.

Судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що є сином ОСОБА_8 та ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданого 17 червня 1963 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 14.07.2011 року, актовий запис № 12464. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 27.06.2016 року, актовий запис № 9987. 05 жовтня 2016 року позивачем було виявлено копію заповіту складеного ОСОБА_8 30 листопада 2007 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В. та зареєстрований в спадковому реєстрі за № 2у-3463. Оскільки позивач не був спадкоємцем за заповітом батька, то станом на кінець 2011 року початку 2012 року, коли його мати вступила у спадщину він не мав можливості з ним ознайомитися, або отримати його копію, так як це було нотаріальною таємницею. Позивач категорично не погоджується з прийняттям спадщини за заповітом своєю матір'ю ОСОБА_10 та вважає, що при оформленні спадщини за батьком були порушені його права як сина, спадкоємця за законом першої черги. Тобто станом на день складання спірного заповіту ОСОБА_8 мав право скласти заповіт тільки на свою частку у спільній сумісній власності подружжя. Таким чином, позивач вважає, що після смерті батька він як спадкоємець першої черги міг би отримати у спадщину за законом 1/ 6 частину квартири АДРЕСА_1.

02 серпня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Гліб Володимирович про визнання заповіту недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

31 жовтня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, зобов'язано Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погребняк Г. В. ( АДРЕСА_4) надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи відкритої по факту смерті спадкодавця ОСОБА_8, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1

12 грудня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

12 грудня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Гліб Володимирович про визнання заповіту недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та призначено розгляд справи по суті.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі виходячи з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив відповідача, просили їх задовольнити. Крім того, вказували, що станом на день складання спірного заповіту ОСОБА_8 мав право скласти заповіт тільки на свою частку у спільній сумісній власності подружжя, у зв'язку з чим даний правочин напряму суперечить ч. 2 ст. 67 СК України, ст. ст. 1226, 1236 ЦК України. Таким чином позивач, як спадкоємець першої черги має право на отримання у спадщину за законом після смерті свого батька 1/6 частини АДРЕСА_1. Щодо заявлених вимог про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 березня 2012 року видане Приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Погребняком Глібом Володимировичем на ім'я ОСОБА_10, зареєстроване в реєстрі за № 1236 та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 35784082) від 22 березня 2012 року, вважають, що у зв'язку з порушенням норм спадкового права дані вимоги повинні бути задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Додатково пояснив, що спірний заповіт від 30 листопада 2007 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В. та зареєстрований в спадковому реєстрі за № 2у-3463 був складений ОСОБА_8, особою з повною цивільною дієздатністю, у письмовій формі у заповіті зазначено місце, дата та час його складання, підписаний заповідачем на посвідчений нотаріусом, тобто повністю відповідає вимогам закону. Крім того, заповідач зазначив у своєму заповіті квартиру, яка була придбана у шлюбі з його дружиною ОСОБА_10, тому дана обставина не може бути підставою для визнання його недійсним. Крім того, заповідач на день складання оспорюваного заповіту був особою з повною цивільною дієздатністю, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі та він зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті згідно з ст. 1233 ЦК України.

Представник третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погребняка Гліба Володимировича - ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у поясненнях, щодо відзиву на позовну заяву та просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Додатково пояснила, що Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Гліб Володимирович повністю діяв в межах закону. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09 березня 2012 року на ім'я ОСОБА_10, зареєстроване в реєстрі за № 1236 було видано правомірно з додержання вимог чинного законодавства належному спадкоємцю та на підставі дійсних документів. Таким чином, правові підстави для визнання спірного заповіту недійсним відсутні, так як відсутні підстави для визнання недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09 березня 2012 року та не вбачається підстав скасовувати рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 35784082) від 22 березня 2012 року.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ст. 1236 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Ч.4 ст. 1236 ЦК України передбачено, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є сином ОСОБА_8 та ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданого 17 червня 1963 року.(а.с. 17).

11 січня 1994 року ОСОБА_8, який є батьком позивача, на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого та товарній біржі «Українська Біржа Десятинна» отримав у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 58,9 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м., за реєстраційним № 1/108-122, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації від 17 січня 1994 року, в реєстровій книзі № д.34-73 за реєстровим № 856. (а.с. 152-156).

30 листопада 2007 року ОСОБА_8 на випадок його смерті складений заповіт на ім'я ОСОБА_10, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В. та зареєстрований в спадковому реєстрі за № 2у-3463, відповідно до якого заповідач заповів свої дружині належну йому квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, який є батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 14.07.2011 року, актовий запис № 12464. (а.с.18).

09 березня 2012 року ОСОБА_10, яка є дружино померлого звернулася до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погребняка Гліба Володимировича з заявою про видачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 146).

09 березня 2012 року Приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Погребняком Глібом Володимировичем на ім'я ОСОБА_10 видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1236, спадщина складається з квартири АДРЕСА_1. (а.с. 158).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10, яка є матір'ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 27.06.2016 року, актовий запис № 9987.(а.с.19).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).

Представниками позивача в судовому засіданні не надано доказів того, що при складанні оспорюваного заповіту спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, що було відображено в заповіті від 30.11.2007 року, який був досліджений в судовому засіданні, стороною позивача не доведено протилежного.

Разом з тим, позивач звертаючись з даним позовом до суду зазначає, що станом на день складання спірного заповіту ОСОБА_8 мав право скласти заповіт тільки на свою частку у спільній сумісній власності подружжя, у зв'язку з чим даний правочин напряму суперечить ч. 2 ст. 67 СК України, ст. ст. 1226, 1236 ЦК України,

З приводу даного обгрунтування суд повідомляє наступне, що у відповідності до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

Згідно положення 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положенням статті 370 ЦК України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

Судом встановлено, що вказана квартира була придбана подружжям ОСОБА_8 та ОСОБА_10 під час шлюбу, тобто є їхньою спільною сумісною власністю в силу закону. Виділ у натурі частки із майна за життя заповідача подружжям здійснено не було.

У зв'язку з чим, 30 листопада 2007 року ОСОБА_8 було складено заповіт на ім'я ОСОБА_10, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В. зареєстрований в спадковому реєстрі за № 2у-3463, відповідно до якого заповідач заповів свої дружині належну йому квартиру АДРЕСА_1 та який в повній мірі відповідав вимогам закону.

Щодо тверджень сторони позивача, які грунтувалися на тому, що на момент складання оспорюваного заповіту були порушенні права спадкоємця ОСОБА_10, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи всі зібрані у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що на час укладення оспорюваного правочину права позивача, як спадкоємця не порушувались.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Проте, не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання заповіту недійсним, без визначення конкретних дій, що порушують права позивача та обґрунтування їх належними та допустимими доказами, як спосіб захисту, у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки на час подання позовної заяви та розгляду справи, права позивача не порушені.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв'язку з вище викладеними обставинами, вимоги позивача про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 березня 2012 року видане Приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Погребняком Глібом Володимировичем на ім'я ОСОБА_10, зареєстроване в реєстрі за № 1236 та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 35784082) від 22 березня 2012 року, також задоволенню не підлягають.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Гліб Володимирович про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

У відповідності до ч.ч. 1,9 ст.158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2018 року на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 255, 368, 370, 392, 1216, 1217, 1218, 1223, 1224, 1226, 1233, 1234, 1247, 1248, 1254, 1257 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177,209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 354 ЦПК Укрїни, суд, -

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_5 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_6 (АДРЕСА_3, НОМЕР_2), 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Гліб Володимирович (АДРЕСА_4, свідоцтво нотаріуса № 3089) про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно - відмовити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2018 року на квартиру АДРЕСА_1..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 15 квітня 2019 року.

Суддя