Справа № 530/22/19
Номер провадження 2/530/343/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2019 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Стрілець Л.Г., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1, адреса проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2, адреса проживання: АДРЕСА_2, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Шилівка про визнання права приватної власності на нерухоме майно та зустрічними позовними вимогами ОСОБА_2, адреса проживання: АДРЕСА_2 до ОСОБА_1, адреса проживання: АДРЕСА_1 про визнання права приватної власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач, ОСОБА_1, адреса проживання: АДРЕСА_1 звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до ОСОБА_2, адреса проживання: АДРЕСА_2, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Шилівка про визнання права приватної власності на нерухоме майно.

Із зустрічними позовними вимогами звернувся ОСОБА_2, адреса проживання: АДРЕСА_2 до ОСОБА_1, адреса проживання: АДРЕСА_1 про визнання права приватної власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Представник відповідача, Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, в судове засідання не з'явився, але направив до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав і просить розгляд справи провести без його участі.

Суд, заслухавши позивача та представника позивачів по первісному позову, він же відповідач по зустрічному позову, який підтримав свої уточнені позовні вимоги та визнав зустрічні позовні вимоги, відповідача, який визнав позовні вимоги, він же позивач по зустрічних вимогах, який пітримав свої вимоги, зачитавши заяви, відповідача, Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

Суд, зачитавши заяву позивача, яка підтримала свої позовні вимоги, відповідача, який визнав позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно дост. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процеусального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред"явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї строни ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, «кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим…».

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено що, ІНФОРМАЦІЯ_9 року у с. Шилівка, Зіньківіського району Полтавської області померла ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., про що виконавчим комітетом Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від ІНФОРМАЦІЯ_9 року.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., доводилась, ОСОБА_1, дружиною, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 виданого Шилівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області від 20.12.1983 р..

Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 27.09.2018 року № 372, останнє місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 року було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3.

Станом на день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_9 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, за вказаною адресою зареєстровано місце проживання таких осіб: чоловік - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 р. н.. Дружина, ОСОБА_4, за життя заповіту не залишила, тому, ОСОБА_1, у відповідності до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги.

Державний нотаріус Зіньківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, за його заявою про прийняття спадщини, зареєструвала спадкову справу після смерті його дружини, ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 року, та видала Свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.09.2018 року лише на земельну ділянку, спадкова справа № 392/2017, зареєстрована в реєстрі за № 876.

Позивач по зустрічних позовних вимогах, ОСОБА_2, народився ІНФОРМАЦІЯ_8 року у с. Пишненки Зіньківського району Полтавської області.

Його батьками є: батьком - ОСОБА_1, матір'ю - ОСОБА_4. Вони, перебували в шлюбі, який в 1959 році був розірваний.

Згодом, приблизно у 1967 році, його мати ОСОБА_4. створила сім'ю з відповідачем ОСОБА_1, з яким до 1983 року проживала однією родиною, вела з ним спільне господарство, тобто перебувала у фактичних шлюбних відносинах.

20.12.1983 року його мати ОСОБА_4. зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 та змінила своє прізвище на «ОСОБА_4», що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Шилівською сільською Радою Зіньковського району Полтавської області 20.12.1983 року.

Під час шлюбу матері з відповідачем ОСОБА_1, у червні 1985 року вони побудували будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3, що вбачається з копії акту прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських споруд індивідуального забудовника від 20.06.1985 року.

ОСОБА_1 є власником та головою будинковолодіння колишнього колгоспного двору що знаходиться по АДРЕСА_3, що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок, виданого на підставі рішення виконкому Шилівської сільської Ради народних депутатів № 68 від 28.08.1987 року, Актом прийому до експлуатації закінченого будівництва житлового та господарських будівель індивідуального забудовника, технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3 від 28 вересня 2018 року та довідкою, виданої виконавчим комітетом Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 02.11.2018 року № 433.

Будинковолодіння АДРЕСА_3 складається із будівель, позначених у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 28.09.2018 року наступними літерами: А-1 - житловий будинок; Б - літня кухня; в - гараж; В, в1',в2 , Е - сарай; в3 - навіс; Г - погріб вхідний, Д - вбиральня; №1 ворота огорожі, №3 - огорожа.

Проте, право власності, за життя дружини, ОСОБА_1 не зареєстрував і відповідно правовстановлюючі документи у нього відсутні.

Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 02.11.2018 року № 433, господарство по АДРЕСА_3 станом на 01.07.1990 р. відповідно до по господарської книги № З, особовий рахунок НОМЕР_5 відноситься до типу колгоспного двору. Членами колгоспного двору були: Голова двору - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 р. н.; Дружина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н..

Згідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Відповідно до ч.І ст.325 ЦК, суб'єктами приватної власності є фізичні та юридичні особи. Згідно до положень ст.328 ЦК, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ч.І ст. 392 ЦК, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

На підставі вище зазначеного, у ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, та у його померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 р. дружини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, станом на 15.04.1991 року були рівні частини у праві власності на майно колгоспного двору.

Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, земельна ділянка біля житлового будинку АДРЕСА_3 неприватизована, та належить до земель комунальної власності Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3 знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: прийняття спадщини.

Згідно положень ст. 1225 Цивільного кодексу України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб.

Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У встановлений законом строк, ОСОБА_8 звернувся до Зіньківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої, ІНФОРМАЦІЯ_9 року, ОСОБА_4. Факт прийняття мною спадщини після померлої, ІНФОРМАЦІЯ_9 року, ОСОБА_4, підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.09.2018 року, зареєстровано в реєстрі за № 876, спадкова справа № 392/2017.

Згідно ч. 1 ст. 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ч. 3 ст. 1296 Цивільного кодексу України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємців права на спадщину.

Відповідно ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Зіньківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно в якій просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно, а саме на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

У Постанові від 10 листопада 2018 року вих. № 1116/02-31, державний нотаріус Зіньківської державної нотаріальної контори вказала, що на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_4 за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_1 та заяви про відмову від спадщини ОСОБА_10, яка відмовилася від спадщини на користь ОСОБА_1 заведена спадкова справа за № 392/2017.

Цією ж Постановою, державний нотаріус Зіньківської державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії та у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно. Разом з тим згідно з вищезазначеною постановою, ОСОБА_2 рекомендовано звернутися в порядку цивільного судочинства з позовом про визнання права власності на нерухоме майно до Зіньківського районного суду Полтавської області.

ОСОБА_2 доводиться померлій ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_4 сином, проте позивачу, ОСОБА_1 він не рідний.

ОСОБА_10 - їх спільна з ОСОБА_4 дочка.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно ч. 1 ст. 50 Цивільного процесуального кодексу України, позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Згідно положень ст. 325 Цивільного кодексу України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Нині чинне законодавство не містить визначення поняття «колгоспного двору», що регулювалося відповідними положеннями Цивільного кодексу Української PCP у редакції 1963 року, які були виключені у 1993 році (Закон Украни від 16 грудня 1993 року № 3718-ХІІ ''Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 18 січня 1994 року).

Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого були членами колгоспу, брали участь особистою працею в колгоспному виробництві та отримували від цього основні доходи і спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці, виділеній колгоспом.

Згідно із Зразковим статутом колгоспу від 1969 року, сім'я колгоспника отримувала в користування присадибну ділянку землі під город, сад і інші потреби в розмірі до 0,50 га (включаючи землю, зайняту спорудами). Колгосп надавав у встановленому в колгоспі порядку допомогу колгоспникам в будівництві і ремонті житлових будинків.

Статус "колгоспних дворів" визначався у Погосподарських книгах - документах первинного обліку в сільських Радах народних депутатів з 1935 року. Вони складаються з окремих особових рахунків на кожне господарство, що знаходиться на території сільради. В особових рахунках містяться відомості про членів сім'ї, які проживають в господарстві, а також дані щодо землі, будівель і худоби, що знаходяться в особистому користуванні.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 , а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

До введення в дію Закону України "Про власність", чинне законодавство не передбачало реєстрації прав власності на житлові будинки у сільській місцевості. З набранням чинності Закону України "Про власність" інститут суспільних груп за належністю до зайнятості власників перестав існувати.

Пунктом 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої наказом Міністра юстиції Української PCP 31 жовтня 1975 року № 45/5 встановлено, що підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Записи у погосподарских книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

За приписами норм ч. 3 ст. 3, ст.31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об'єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, ідентифікуються як об'єкти нерухомого майна речове право на які підлягає державній реєстрації.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 ''Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності",- положення статтей 17, 18 Закону України ''Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону ( з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Діючим законодавством щодо спільної сумісної власності до введення в дію закону "Про власність", тобто до 15.04.1991 року, був цивільний кодекс УРСР у редакції 1963 року. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 5 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення правовідносин), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР ( у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення правовідносин), розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У разі смерті члена колгоспного двору після припинення існування двору, тобто після 30.06.1990 року, спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з положеннями ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, зі смертю ОСОБА_4 припинилося її право на формально належну їй частину колишнього колгоспного двору, яку успадкував за законом ОСОБА_1, на підставі ст. 1268 ч. 5 Цивільного кодексу України, згідно якої, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Але, як уже зазначалося вище, Свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок він не одержав, зважаючи на відсутність правовстановлюючих документів на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 року матері ОСОБА_4. У встановлений законом строк він прийняв спадщину шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, внаслідок чого державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 була заведена спадкова справа № 392/2017.

На частину майна померлої ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

Так, 26.09.2018 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, загальною площею 2,3100 га., розташовану на території Шилівської сільської Ради Зіньківського району Полтавської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлій ОСОБА_4 на підставі державного акту серії НОМЕР_6, виданого 03.12.2002 року Шилівською сільською Радою Зіньківського району Полтавської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 846, кадастровий номер НОМЕР_7 наступним спадкоємцям: ОСОБА_2, як сину спадкодавця - на 1/3 частку вказаної земельної ділянки, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.09.2018 року, реєстр № 876; відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_1, - на 2/3 частки зазначеної земельної ділянки, у тому числі, з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовилась дочка померлої ОСОБА_10, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.09.2018 року, реєстр № 876 та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.09.2018 року.

В зв'язку з викладеним, ОСОБА_2, має право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 року матері ОСОБА_4 в 1/6 частини спірного будинку.

Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право за судовий захист.

Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України, який не є вичерпним.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданнями цивільного судочинства є, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно ст. 2 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень,

Відповідно до ст. З вказаного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Постановою державного нотаріуса Зіньківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 «Про відмову у вчиненні нотаріальної дії» від 10.11.2018 року відповідачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_4, оскільки відповідно до п.п. 4.15,4.18, п. 4 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту майна. На нерухоме майно, що підлягає реєстрації нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

На час відкриття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_4 правовстановлюючий документ щодо належності спірного будинку відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, відсутній.

Згідно ст. 328 ч. 1 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17.07.1997 року» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2,4,7,11 до Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За таких обставин, вважаю, що є достатні підстави для визнання за, ОСОБА_2, права на спадщину за законом, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 року матері ОСОБА_4, у вигляді 1/6 частини, а ОСОБА_1 на 5/6 частин житлового будинку « А-1», жилою площею 67,0 кв.м., загальною площею 82,5 кв.м. складається: з 1-1 - коридору, площею 7,1 кв.м., 1-2 житлової кімнати, площею 8,9 кв.м., 1-3 житлової кімнати, площею 21,7 кв.м., 1-4 житлової кімнати, площею 13,1 кв.м., 1-5 житлової кімнати, площею 8,8 кв.м., 1-6 кухні, площею 7,4 кв.м., І веранди, площею 15,5 кв.м., а також з надвірних будівель: літньої кухні «Б», сараю «В», гаражу «в», сараю « в-1 ».сараю «в-2», навісу «в-3», погріба вхідного «Г», вбиральні «Д», № 1 воріт огорожі, № 2 огорожі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3

В контексті звернення позивачів до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ст..7 до ч.2 Закону України «Про судовий збір», у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень",ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268, 354 ЦПК України, ЗУ "Про судовий збір",суд, -

В И Р І Ш И В:

Уточнену позовну заяву ОСОБА_1, адреса проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2, адреса проживання: АДРЕСА_2, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Шилівка про визнання права приватної власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом - задоволити.

Зустрічні позовні вимогами ОСОБА_2, адреса проживання: АДРЕСА_2 до ОСОБА_1, адреса проживання: АДРЕСА_1 про визнання права приватної власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженцем та жителем АДРЕСА_1 номер облікової картки платника податків за ЄДРПОУ НОМЕР_1, право власності на 5/6 частин житлового будинку що розташований за адресою: АДРЕСА_3, який відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого ПП Полтавським бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» складається з: житловий будинок А-1, загальною жилою площею 67,0 кв.м., загальною площею 82,5 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: літньої кухні «Б», сараю «В», гаражу «в», сараю «в-1»,сараю «в-2», навісу «в-3», погріба вхідного «Г», вбиральні «Д», № 1 воріт огорожі, № 2 огорожі, після смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 року, у порядку спадкування за законом.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, жителем АДРЕСА_2, номер облікової картки платника податків за ЄДРПОУ НОМЕР_2, право власності на 1/6 частину житлового будинку що розташований за адресою: Полтавська область, Зіньківський район,с. Шилівка, вул. Ватутіна, 11, який відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого ПП Полтавським бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» складається з: житловий будинок А-1, загальною жилою площею 67,0 кв.м., загальною площею 82,5 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: літньої кухні «Б», сараю «В», гаражу «в», сараю « в-1»,сараю «в-2», навісу «в-3», погріба вхідного «Г», вбиральні «Д», № 1 воріт огорожі, № 2 огорожі, після смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 року, у порядку спадкування за законом.

Стягти з ОСОБА_2, адреса проживання: АДРЕСА_2, номер облікової картки платника податків за ЄДРПОУ НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, жителя АДРЕСА_1 номер облікової картки платника податків за ЄДРПОУ НОМЕР_1 - 1116 ( одну тисячу сто шістнадцять ) грн.. 64 копійки судового збору.

Стягти з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, жителя АДРЕСА_1 номер облікової картки платника податків за ЄДРПОУ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, адреса проживання: АДРЕСА_2, номер облікової картки платника податків за ЄДРПОУ НОМЕР_2 - 768 грн 40 копійок судового збору.

Повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, жителю АДРЕСА_1 номер облікової картки платника податків за ЄДРПОУ НОМЕР_1 - 446 ( чотириста сорок шість) гривень шістдесят п'ять копійок з державного бюджету, які було сплачено за платіжним дорученням № 28780 від 08 січня 2019 року в АТ "Полтава-банк", як переплачену суму судового збору.

Повернути ОСОБА_2, адреса проживання: АДРЕСА_2, номер облікової картки платника податків за ЄДРПОУ НОМЕР_2 - 124 (сто двадцять чотири) гривні 91 копійку з державного бюджету, які було сплачено за платіжним дорученням № 0.0..1 від 02 квітня 2019 року в АТ "Приватбанк", як переплачену суму судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського Апеляційного суду через Зіньківський районний суд Полтавської області в 30 денний строк з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко

Секретар Л.Г.Стрілець