КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6111/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року місто Київ

справа №368/152/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 24 січня 2019 року про задоволення подання головного державного виконавця, постановлену під головуванням судді Іванюти Т.Є., у справі за поданням головного державного виконавця Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Київській області Качанюк Ольги Володимирівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1, заінтересована особа: стягувач ОСОБА_4,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року головний державний виконавець Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Київській області Качанюк О.О. звернулася до Кагарлицького районного суду Київської області з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення закордонного паспорта до виконання нею зобов'язань за виконавчим листом №368/152/18, виданим 23 травня 2018 року.

В обґрунтування подання зазначала, що боржник ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання рішення суду, оскільки не вживає заходів щодо його виконання за рахунок належних їй доходів та майна, на виклик виконавця не з'явилася, декларацію не надала.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 24 січня 2019 року подання головного державного виконавця Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Київській області Качанюк О.В. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта для виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 до виконання ним зобов'язань, покладених на неї виконавчим листом №368/152/18, виданим 23 травня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 504363,38 грн.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову про відмову у задоволенні подання.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що державним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_6 працює в ПОП «Руна» та одержує доходи, проте останнім всупереч ч.3 ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» не було звернуто стягнення на заробітну плату боржника.

Вказував, що посилання у поданні лише на перелік дій, які здійснив державний виконавець, пов'язаних з виконанням рішення суду про стягнення боргу не свідчать про наявність достатніх підстав для обмеження у праві виїзду боржника за межі України, оскільки законом не передбачені юридичні санкції у вигляді обмеження у праві виїзду за наявності лише факту невиконання зобов'язання.

Зазначав, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження та виклику державного виконавця, а також докази, які достовірно свідчать, що боржник утримувалася від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Зауважував, що про наявність виконавчого провадження боржник дізналася, коли до її місця проживання намагалися потрапити невідомі особи, у тому числі і державний виконавець, оскільки постанову про відкриття виконавчого провадження вона не отримувала та вказував, що ОСОБА_1 не є власником домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1, отже і не вправі допускати до нього невідомих осіб.

Зазначав, що 30 грудня 2018 року та 01 лютого 2019 року боржник сплатив стягувачу 30000 грн., що свідчить про відсутність ухилення від виконання судового рішення

Від представника стягувача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу боржника, в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вказував, що судом першої інстанції було встановлено дії та бездіяльність боржника ОСОБА_1, яка ухиляється від виконання рішення суду.

У судовому засіданні апеляційного суду представник боржника доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник стягувача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Головний державний виконавець Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Київській області Качанюк О.В. у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у її відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання головного державного виконавця Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Київській області Качанюк О.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 ч.3 ст.18 вказаного Закону України встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню відповідно до положення ч.3 ст.12 ЦПК України.

Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Відповідно до ч.1 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно ч.3 ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Оскільки, відповідно до положень статті 441 ЦПК України подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом.

Мотивування судового рішення про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, що зумовлюють необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів не відповідає вимогам законодавства.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов'язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов'язків.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Кагарлицькому районному відділі Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Київській області перебуває виконавче провадження №57301160 з примусового виконання виконавчого листа Кагарлицького районного суду Київської області №368/152/18 від 23 травня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 504363,38 грн.

Постановою головного державного виконавця Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Київській області Качанюк О.В. від 26 вересня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа. Даною постановою зобов'язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно супровідного листа від 26 вересня 2018 року №13830 головним державним виконавцем Качанюк О.В. було направлено копію постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику ОСОБА_1 для виконання за адресою вказаною у виконавчому документі: АДРЕСА_1.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев'ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Однак, будь-яких даних про те, що вказана постанова на виконання вимог абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» направлялася боржнику рекомендованим поштовим відправленнямматеріали справи не містять.

Постановою головного державного виконавця Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Київській області Качанюк О.В. від 26 вересня 2018 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику.

З копії супровідного листа від 26 вересня 2018 року вбачається, що боржнику ОСОБА_1 було направлено вказану постанову до відома.

Разом з тим, доказів направлення даної постанови матеріали справи також не містять.

В межах виконавчого провадження №57301160 головним державним виконавцем Качанюк О.В. 26 вересня 2018 року було направлено запити до різних державних органів з метою з'ясування наявності рухомого або нерухомого майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення.

Згідно відповідей від 11 грудня 2018 року на запити головного державного виконавця до Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України, боржник не є особою, яка отримує пенсію та відкритих як ФОП рахунків немає.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта вбачається, що за боржником ОСОБА_1 не зареєстровано нерухоме майно.

У відповіді Державної фіскальної служби України від 07 грудня 2018 року зазначено перелік джерел доходів ОСОБА_1 за останній звітній період: реєстраційний номер підприємства - 31383501, ознака доходу - 101.

Відповідно до відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які є загальнодоступні під ідентифікаційним кодом юридичної особи: 31383501 зареєстровано Приватне орендне підприємство «РУНА».

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 не заперечував, що остання працює на вказаному підприємстві.

В матеріалах справи міститься виклик державного виконавця від 10 грудня 2018 року №16694, з якого вбачається, що головний державний виконавець зобов'язувала ОСОБА_1 з'явитися до виконавця 12 грудня 2018 року о 10.00 год. для дачі пояснень щодо невиконання вимог виконавчого документа, а також повідомити заходи, що вживаються для його виконання.

Доказів направлення та вручення ОСОБА_1 вказаного виклику головним державним виконавцем Качанюк О.В. до матеріалів подання надано не було.

З акту державного виконавця від 13 грудня 2018 року вбачається, що при виїзді державного виконавця за місцем проживання боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з метою перевірки майнового стану, боржник до будинку не впустила.

Звертаючись до суду з даним поданням, головний державний виконавець Качанюк О.В. вказувала на те, що боржник ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання рішення суду, оскільки не вживає заходів щодо його виконання за рахунок належних їй доходів та майна, на виклик виконавця не з'явилася, декларацію не надала.

Разом з тим, під ухиленням від виконання зобов'язання варто розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об'єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.

У зв'язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених законом, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Крім того, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов'язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв'язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов'язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии"» § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван ЛейвеніДе МейерепротиБельгії»(Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов'язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Звертаючись з поданням про тимчасове обмеження права боржника на виїзд за межі України, державний виконавець направила до суду подання, копію матеріалів виконавчого провадження без надання будь-яких доказів про повідомлення боржника щодо відкриття провадження, щодо отримання останньою виклика державного виконавця та ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов'язань.

Неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов'язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання можуть бути однією з підстав для відмови у задоволенні клопотання.

В даному конкретному випадку, враховуючи фактичні обставини справи та зміст подання головного державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, зокрема, відсутність у поданні вказівки на дії ОСОБА_1, які свідчать про ухилення від виконання рішення Кагарлицького районного суду Київської області, а також враховуючи, що додані до подання матеріали виконавчого провадження №57301160 не підтверджують факту умисного ухилення боржника від виконання покладених на неї зобов'язань, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати ОСОБА_1 такою, що свідомо та умисно ухиляється від виконання покладених на неї судовим рішення зобов'язань.

Представник боржника пояснював, що ОСОБА_1 не отримувала постанову про відкриття виконавчого провадження, що свідчить про відсутність відомостей про обізнаність останньої щодо наявності відкритого виконавчого провадження.

При цьому, представник боржника зазначав, що державний виконавець встановивши, що ОСОБА_6 працює в ПОП «Руна» та одержує доходи всупереч ч.3 ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» не виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника.

Також, колегія суддів бере до уваги те, що до матеріалів апеляційної скарги боржником було долучено дві розписки з яких вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості 20000 грн. - 30 грудня 2018 року та 10000 грн. - 01 лютого 2019 року, що свідчить про те, що остання не ухиляється від виконання рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що обмеження у праві виїзду за кордон було застосовано судом передчасно, без належного з'ясування фактичних обставин, що підлягають перевірці та на даний час таке обмеження порушує право боржника вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави.

Виходячи з викладеного, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову у задоволенні подання головного державного виконавця Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Київській області Качанюк О.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 24 січня 2019 року - скасувати на постановити нову.

У задоволенні подання головного державного виконавця Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Київській області Качанюк ОльгиВолодимирівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1, заінтересована особа: стягувач ОСОБА_4 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: