Справа № 715/2709/18
Провадження № 2/715/152/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року смт. Глибока

Глибоцький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Маковійчук Ю.В.

секретар судового засідання Затолошна Р.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

перекладача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засiданнi справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в праві користування майном шляхом зняття з реєстрації та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона являлася власником житлового будинку за адресою с. Станівці, вул. Лісова 5, Глибоцького району Чернівецької області. 07 квітня 2017 року право приватної власності на житловий будинок припинено у звязку із знищенням будинку. Разом із тим, вказує, що згідно облікової картки обєкта по господарського обліку на 2016-2010 роки № 0076-1 є головою даного господарства. Посилається на те, що вона є власником земельної ділянки, яка розташована по вул. Лісовій 5 в с. Станівці. Вказує на те, що на даний час проживає в літніх кухні за вказаною адресою.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 проживав за вказаною адресою до 06 березня 2015 року, добровільно покинув житло, переїхав жити у с. Поляна Глибоцького району Чернівецької області.

Просить суд усунути їй перешкоди в праві користування майном шляхом зняття реєстрації з номеру № 0076-1 обєкта погосподарського обліку в с. Станівці по вул. Лісова № 5 Глибоцького району Чернівецької області відповідача ОСОБА_3 та стягнути з нього судові витрати.

11 лютого 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_3, в якій він вказує, що нерухоме майно по вул. Лісова №5 в с. Станівці Глибоцького району відносилось до категорії колгоспних дворів, в якому станом на 1991 рік проживали 6 осіб, у тому числі він, а тому набув право на частку у майні вказаного двору, не втратив прав на неї навіть пісня знесення ОСОБА_1 житлового будинку. Вказані обставини були підтверджені рішеннями Глибоцького районного суду від 03.05.2017 року та апеляційного суду Чернівецької області від 21.09.2017 року, які встановили, що був знесений лише житловий будинок, а решта майна колгоспного двору, а саме господарські будівлі та споруди є в наявності.

Зважаючи на викладене просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 та ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/6 частку нерухомого майна, яке розташоване по вул. Лісова 5, в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили суд первісний позов задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві у задоволенні зустрічних позовних просили відмовити за його безпідставністю, зокрема, вказували на те, що будинок фактично знищено, право власності припинено, тому ОСОБА_3 може хіба ставити питання про компенсації вартості його частки, яка становить 2 250 грн.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні первісний позов не визнав, просив відмовити у його задоволені та просив його зустрічні позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що він не з власної волі покинув своєї місце проживання, однак, має там частку на майно, так як був членом колгоспного двору.

Дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у задоволенні первісних позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормою ст. 349 ЦК України встановлено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

В контексті статті 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод питання захисту майна виникає тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, і така власність існує.

У разі знищення майна з випадкових причин чи з волі (вини) власника ризик втрати майна лежить на самому власнику (ст. 323 ЦК).

Якщо майно знищено з вини інших осіб, особи несуть перед власником майнову відповідальність (ст. 1166 ЦК).

Судом встановлено, що майно по вул. Лісова 5, в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області відносилося до категорії колгоспного двору, відповідач ОСОБА_3 зберіг за собою право на 1/6 частку вказаного майна. Дані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року та ухвалою цього ж суду від 21 вересня 2017 року, а тому в силу ч. 3 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Разом із тим, встановлено, що на даний час право власності на вказане майно припинено 07 квітня 2017 року у звязку із знищенням майна, що підтверджується витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. Юридично власності не існує.

Судом встановлено, що фактично існує приналежність до головної речі, зокрема, літня кухня літ. «Б», сараї літ. «Г, Д», вбиральня літ «Е», підвал пд.., колодязь І та огорожа № 1-2, право власності на яке не може бути визнано ні за ким.

Вимог про компенсацію вартості частки у знищеному майні відповідачем ОСОБА_3 не предявлялося.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена Верховним Судом України у постановах від 30 червня 2015 року № 21-1438а15 та від 1 березня 2016 року № 21-5446а15 (825/1335/13-а).

Звертаючись до суду із позовом позивачка ОСОБА_1 просить суд усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_3, разом із тим, вона сама посилається на те, що її право власності на майно припинено. Тобто, її підстава та предмет позовних вимог є взаємовиключні між собою. Крім того, слід зазначити, що при умові існування права власності на майно, обраний спосіб захисту позивачкою не відповідає можливим способами захисту, передбачених законом.

Суд, відповідно до вимог диспозитивності процесу, встановлених ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищенаведеного, враховуючи те, що право власності на майно за адресою с. Станівці, вул. Лісова 5, Глибоцького району Чернівецької області припинено, тобто немає предмета спору, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити за безпідставністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3-13, 19, 76-81, 89, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в праві користування майном шляхом зняття з реєстрації відмовити повністю.

У задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Глибоцький районний суд протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено до 23 квітня 2019 року.

Суддя: