ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3073/19 Справа № 213/2274/18 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання Голуб О.О.

сторони:

заявник ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2018 року, яке ухвалене суддею Поповим В.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 20 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року заявниця звернулась до суду із заявою, в якій просила суд встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 29.08.2014 року в районі міста Іловайськ Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В обґрунтування заяви зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народився син - ОСОБА_2 . Під час мобілізації з 04 червня по 29 серпня 2014 року він був призваний на військову службу Інгулецьким ОРВК.
Наслідком збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою і ці факти, як загальновідомі, не підлягають доказуванню.
Відповідно до Витягу з Наказу першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі Безпеки України №88, з 05.08.2014 року ОСОБА_2 , перебуваючи у складі військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (42 окремий мотопіхотний батальйон 57 окремої мотопіхотної бригади Збройних сил України), прибув у службове відрядження до складу сил та засобів, що залучаються в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України в Донецькій і Луганській області. В період з 11 по 29 серпня 2014 року ОСОБА_2 виконував бойові завдання в районі міста Краматорська та Іловайська.
27.08.2014 року, відповідно до наказу командира в/ч пп НОМЕР_1 від 27.08.2014 року №59, ряд військовослужбовців, зокрема і ОСОБА_2 , вирушили на виконання бойового завдання в район міста Іловайськ Донецької області. Весь день підрозділ їхав під постійними періодичними обстрілами, їхали дотемна і за поганої видимості доріг колона була змушена зупинитись. Ніч з 27 на 28 серпня 2014 року підрозділ ночував в соняшниковому полі. На ранок 28.08.2014 року, приблизно о 4.00-5.00 ранку почався обстріл з мінометів, і колона рушила далі. Під час обстрілу, близько 7.00-8.00 год., біля села Шевченко з`явились перші поранені, загиблі та зниклі безвісті. Серед зниклих був і ОСОБА_2 . З огляду на те, що в районі де перебували військовослужбовці, йшли інтенсивні бойові дії, одразу розпочати пошук військовослужбовців виявилось неможливим. Як наслідок, її сину та ще декільком військовослужбовцям було встановлено статус "безвісті відсутній". Відтоді її зв`язок із сином увірвався.
25.09.2014 року було відкрито кримінальне провадження за ч.1 ст.115 Кримінального кодексу України (умисне вбивство). 03.12.2014 року Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України проведено перевірку за центральним обліком генетичних ознак людини ДНК-профілю зразка шкіри. 05.12.2014 року заявницю було запрошено до Слідчого управління Головного управління МВС України в місті Дніпропетровську (нині м.Дніпро) для впізнання трупу невідомої особи. В ході перевірки було встановлено збіг щодо ймовірної спорідненості її зразків ДНК з ДНК-профілем останків загиблого в зоні проведення бойових дій. Таким чином, після спливу більше трьох місяців, вона дізналась про загибель свого сина.
Свідоцтвом про смерть, лікарським свідоцтвом про смерть, довідкою про причину смерті був встановлений факт смерті її сина, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_3 в зоні проведення бойових дій в районі міста Іловайська.
Витягом з протоколу засідання ЦВЛК №647 було встановлено, що невстановлена причина смерті її сина ІНФОРМАЦІЯ_3 в зоні проведення бойових дій неподалік від міста, дійсно пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Отже, на думку заявниці, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, її син ОСОБА_2 загинув в районі міста Іловайськ Донецької області 29.08.2014 року.
Звернення заявниці до суду з цією заявою обумовлено тим, що вона має на меті визначення статусу її сина, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцію, іншими нормами міжнародного права.
Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2018 року заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення залишена без задоволення.
В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 29.08.2014 року в районі міста Іловайськ Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, заявник вказує на те, що вона просила суд встановити не юридичний факт збройної агресії Російської Федерації проти України, а юридичний факт загибелі її сина ОСОБА_2 при виконанні ним обов`язку військової служби 29 серпня 2014 року в районі міста Іловайськ Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Метою встановлення даного юридичного факту є визначення статусу ОСОБА_2 як особи яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює у ОСОБА_2 виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, даний факт має індивідуальний характер та стосується виключно загиблого військовослужбовця.
Заявник зазначає, що наявність загальновідомого факту збройної агресії Російської Федерації проти України не виключає наявності підстав та конституційних прав заявника звернутися до суду в порядку окремого провадження зі своєю заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Апелянт вважає хибним висновок суду про несвоєчасність її звернення до суду із своєю заявою, при цьому зазначає, що результати розслідування кримінального провадження та результат встановлення факту, що має юридичне значення, поданого в рамках цивільного судочинства є різними, тому посилання суду на те, що факт загибелі сина ОСОБА_2 встановлений у наданих ОСОБА_1 документах і не потребує додаткового встановлення через судове рішення у судовій інстанції не відповідає дійсності.
Заявник вказує на те, що низка документів, які містять дані про смерть її сина, зв`язок між смертю та виконанням обов`язків військової служби в районі міста Іловайська, а також документи, які встановлюють місце та обставини за яких відбулась загибель військовослужбовця, однак ці документи не встановлюють того, що загибель її сина дійсно пов`язана зі збройною агресією іноземної держави Російської Федерації та не визначають, що її син мав право на статус жертви міжнародного збройного конфлікту.
Апелянт, посилаючись на постанову Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №363/632981/16-ц, вказує на те, що заява фізичних осіб про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволена і встановлено, що їх вимушене переселення з окупованої території Луганської області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. У цьому рішенні Верховний суд дійшов висновку, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території Луганської області, відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише в судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Також, Верховним судом зроблено висновок, що відповідальність за порушення, визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини та громадянина на тимчасово окупованій території України несе Російська Федерація як держава-окупант відповідно до норм і принципів міжнародного права.
Заявник вважає, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував зміст її вимог, не врахував, що юридичний факт, який вона просила встановить має індивідуальний характер, надані нею документи не містять відомостей про причинно-наслідковий зв`язок між збройною агресією РФ та загибеллю її сина на території Донецької області, відсутність результатів розслідування кримінального провадження не впливає на встановлення в порядку цивільного судочинства вимог, які зазначені в її заяві, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у заявниці народився син - ОСОБА_2 (а.с.26-31).
Під час мобілізації з 04 червня по 29 серпня 2014 року ОСОБА_2 був призваний на військову службу Інгулецьким ОРВК (а.с.32).
Відповідно до Витягу з Наказу № 2 від 17.06.2014 року командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 з 17 червня 2014 року вважається призначеним та зарахованим до списків особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (42 батальйон територіальної оборони) та на всі види забезпечення, прийнятим та приступившим до виконання службових обов`язків (а.с. 81).
Відповідно до Витягу з Наказу першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі Безпеки України №88 від 12.08.2014 року, з 05.08.2014 року солдат ОСОБА_2 , перебуваючи у складі військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (42 окремий мотопіхотний батальйон 57 окремої мотопіхотної бригади Збройних сил України), прибув у службове відрядження до складу сил та засобів АТО, які залучаються та беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань (а.с. 80).
Згідно Довідки №82 від 12.01.2015 року про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України вона видана солдату ОСОБА_2 про те, що він дійсно в період з 11.08.2014 року по 29.08.2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції місто Краматорськ, н.п. Іловайськ (а.с. 82).
Згідно свідоцтва про смерть від 12 грудня 2014 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце смерті України Донецька область місто Харцизьк, місто Іловайськ (а.с.99).
Згідно лікарського свідоцтва про смерть №3747 від 05 грудня 2014 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , смерть настала в зоні дії АТО, причина смерті не встановлена через гнилісні зміни (а.с. 97-98).
Згідно Протоколу пред`явлення трупу для впізнання від 05 грудня 2014 року слідчий СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області старший лейтенант міліції Сердюченко І.В., у зв`язку із розслідуванням кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001598 від 25 вересня 2014 року за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, в ході перевірки проведення впізнання трупа було встановлено збіг щодо ймовірної спорідненості з ДНК-профілем останків загиблого у зоні проведення АТО і було встановлено труп (фрагменти трупу) загиблого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 90).
Згідно з Витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №647 від 25 лютого 2015 року смерть солдата ОСОБА_2 , причина якої, згідно лікарського свідоцтва про смерть не встановлена через гнилісні зміни трупа і підтверджена свідоцтвом про смерть - смерть, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.100).
Відповідно до Витягу з Наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) №4 від 04.01.2015 року солдата ОСОБА_2 , військовослужбовця військової служби за призивом під час мобілізації, на особливий період, який загинув 29 серпня 2014 року під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Іловайськ, Донецької області виключено з 29 серпня 2014 року зі списків особового складу частини, смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, причина смерті не встановлена через гнилісні зміни (а.с.101).
Суд, першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , виходив з того, що син заявниці, ОСОБА_2 , будучи солдатом, військовослужбовцем військової служби за призивом під час мобілізації, на особливий період, загинув 29 серпня 2014 року при виконанні обов`язку військової служби - вказані факти юридично відображені у вищевказаних документах, не підлягають жодному сумніву і не потребують їх додаткове встановлення через судове рішення у судовій інстанції, а факт збройної агресії Російської Федерації відносно України встановлений на законодавчому рівні і також не потребує додаткового встановлення через судове рішення.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ч.1-2 ст.124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

В Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч.2 ст.64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

За змістом статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку передбаченому законом.

Норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання. Справи про встановлення фактів розглядаються судом, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Суд зазначає, що законодавством не встановлено іншого порядку, аніж судовий для встановлення факту про який просить заявник.

Судом встановлено, що син заявниці, ОСОБА_2 , будучи солдатом, військовослужбовцем військової служби за призивом під час мобілізації, на особливий період, загинув 29 серпня 2014 року при виконанні обов`язку військової служби в зоні АТО, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, місце смерті України Донецька область місто Харцизьк, місто Іловайськ.
Загальновідомим є факт, що стосовно України Російською Федерацією вчиняється збройна агресія це підтверджується численними статтями та документами, які містяться в матеріалах справи (а.с. 33-79).

В свою чергу, вказаний факт визнається і державними органами в своїх нормативно-правових актах, а саме: Кабінетом Міністрів України в постанові від 20.08.2014 року №413, постанові від 16.05.2018 року №368 та ін.; Верховною Радою України в Законі України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та ін.; Верховним Судом у постановах винесених за результатами розгляду справ № 363/2981/16-ц, № 428/12368/16-ц.

Отже, колегія суддів вважає встановленим факт, що смерть сина заявниці, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 при виконанні обов`язку військової служби в зоні АТО в районі міста Іловайськ Донецької області України, сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Висновки суду про те, що факт, який просить встановити заявниця не потребує судового підтвердження, є помилковим, таким, що суперечить статті 124 Конституції України статті 256 ЦПК України 2004 року, оскільки заявниця довела, що для встановлення цього юридично значимого для неї факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вона, через дії Російської Федерації, вимушено бере участь.

Колегія суддів вважає, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне.
По-перше, вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.
По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України.
Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя».
Незважаючи на викладене, суд першої інстанції врахував те, що необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, і вчасно надіслав на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні листи. Даний факт підтверджується, зокрема, повісткою про виклик до суду від 14 серпня 2018 року на адресу Посольства Російської Федерації в Україні (03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27), якою Інгулецький районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області повідомляє, що 17 жовтня 2018 року о 11 год. 30 хв. відбудеться судовий розгляд справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, та просить з`явитися до суду (до Листа додано копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію заяви з копіями доданих до неї документів) (а.с. 125), а також рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.127), аналогічною повісткою про виклик суду від 24 жовтня 2018 року на адресу Посольства Російської Федерації в Україні, якою Інгулецький районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області повідомляє, що 20 листопада 2018 року о 11 год. 00 хв. відбудеться судовий розгляд справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с.133), та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення особі, уповноваженій адресатом на одержання пошти 02.11.2018 (а.с.135).
Натомість, Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляла.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2018 скасувати та ухвалити нове рішення.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.
Встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 29 серпня 2014 року в районі міста Іловайськ Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: