ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 4-с/753/177/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О. з секретарем судового засідання Волок І.О.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

представник заявника - ОСОБА_2 ,

особа, рішення якої оскаржуються, - головний державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Фещук Олена Андріївна,

представник Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ - Спектор М.О.,

заінтересована особа (стягувач) - Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу боржника ОСОБА_1 на рішення державного виконавця у виконавчому провадженні № 51803006,

В С Т А Н О В И В:

18.06.2019 боржник ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , боржник) звернувся до суду зі скаргою на рішення головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Дарницький РВ ДВС м. Київ) Фещук О.А. про арешт коштів боржника.

На обґрунтування скарги вказав, що на виконанні у Дарницькому районному відділі ДВС м. Київ перебуває виконавче провадження № 51803006 про стягнення з нього на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк», стягувач) заборгованості в сумі 456 733,31 грн. В рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем Фещук О.А. винесено постанову від 19.04.2019 про арешт його коштів на рахунках у всіх банківських установах в межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору в розмірі 502 706,65 грн.

Вказану постанову боржник вважає неправомірною і просить її скасувати посилаючись на те, що в період з 2016 р. по 2018 р. солідарний боржник ОСОБА_3 добровільно частково виконала рішення суду сплативши стягувачу грошові кошти в сумі 111 736,94 грн., а відтак станом на 2018 р. його борг становив 344 996,37 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач зобов`язаний був невідкладно повідомити виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, однак цю обставину стягувач від виконавця приховав, що призвело до незаконного арешту його майна у завищеній сумі і порушило його права.

В судовому засіданні представник боржника скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник Дарницького РВ ДВС м. Київ Спектор М.О. подала відзив із запереченнями проти скарги, які обґрунтовані посиланням на те, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які відомості та заяви від боржника про часткове погашення заборгованості. Відтак в оскаржуваній постанові державним виконавцем вірно вказано суму заборгованості згідно виконавчого листа. Окрім того, навіть часткове погашення заборгованості не виключає винесення постанови про арешт коштів боржника, оскільки виконавче провадження відкрите з 2016 р., і боржником рішення суду не виконано, жодних коштів на депозитний рахунок відділу не надходило.

Представник стягувача в судове засідання не з`явився, відзив на скаргу не подав.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали скарги та копії матеріалів виконавчого провадження, суд встановив такі обставини.

25.11.2015 Апеляційний суд м. Києва ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_1 як з поручителя по кредитному договору, укладеному з ОСОБА_3 , на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості в сумі 456 733,31 грн. та судового збору.

За вказаним рішенням було видано виконавчий лист, який стягувач пред`явив до примусового виконання до Дарницького РВ ДВС м. Київ.

Постановою від 01.08.2016 державний виконавець відкрив виконавче провадження № 51803006 та встановив боржнику строк для самостійного виконання рішення суду до 08.08.2016.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що у встановлений для добровільного виконання строк рішення суду боржником виконане не було, а відтак виконавець зобов`язаний був розпочати його примусове виконання.

Постановою від 19.04.2019 головний державний виконавець Фещук О.А. наклала арешт на кошти боржника, що містяться на його рахунках в банківських установах.

Згідно листа АТ КБ «Приватбанк» постанова про арешт коштів боржника прийнята до виконання, однак відомостей про суму арештованих коштів банк не надав, а лише зазначив, що на рахунках недостатньо коштів для виконання постанови.

Зі скарги вбачається, що копію оскаржуваної постанови заявник отримав 07.06.2019, а отже встановлений процесуальним законом десятиденний строк її оскарження не пропущений.

Даючи оцінку доводам скарги про неправомірність постанови про арешт коштів боржника, суд керується положеннями Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон № 1404-VIII).

Так, відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписом ст. 2 цього Закону засадами виконавчого провадження є верховенство права; обов`язковість виконання рішень; законність; диспозитивність; справедливість; неупередженість та об`єктивність; гласність та відкритість виконавчого провадження; розумність строків виконавчого провадження; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Статтею 10 цього Закону визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Ст. 18 Закону № 1404-VIII зобов`язує виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом.

За приписами ст. 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

За нормою ст. 56Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Порядок зняття арешту з майна (коштів) боржника регламентований ст. 59 Закону № 1404-VIII.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1- розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішеннярегламентований нормами розділу VII ЦПК України (Судовий контроль за виконанням судових рішень).

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Ст. 451 цього Кодексу визначає, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У цивільному судочинстві діє правило, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12, 81 ЦПК України).

За загальним принципом цивільного судочинства по відношенню до оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавця, захисту підлягає лише порушене право (ст. 15, 16 ЦК України, ст. 2, 4, 447 ЦПК України).

Зі скаргою до суду звернувся боржник, а тому саме він повинен обґрунтувати та довести неправомірність рішення державного виконавця, а також порушення його прав чи свобод.

Боржник посилається на те, що зазначений в оскаржуваній постанові розмір боргу не відповідає дійсності, оскільки заборгованість за виконавчим документом була частково погашена солідарним боржником ОСОБА_3 .

Проте ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що на депозитний рахунок відділу ДВС не надходили кошти на погашення заборгованості, і сторони виконавчого провадження таких відомостей державному виконавцю не надавали.

Більше того, в судовому засіданні встановлено, що лише 25.09.2019 боржник звернувся до державного виконавця із заявою про перерахунок розміру боргу за виконавчим документом, до якої додав копії квитанцій про часткову сплату ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором.

Незважаючи на те, що бездіяльність стягувача щодо неподання інформації про часткове виконання рішення боржником, не може бути предметом розгляду цієї скарги, слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону № 1404-VIII обов`язок невідкладного письмового повідомлення виконавця про дану обставину покладається на обидві сторони виконавчого провадження, а не лише на стягувача, як зазначає заявник.

Однак навіть якщо прийняти до уваги, що внаслідок часткового погашення боргу солідарним боржником ОСОБА_3 зменшився розмір заборгованості боржника ОСОБА_1 , вказана обставина жодним чином не свідчить про незаконність арешту його коштів, оскільки судове рішення в повному обсязі не виконане, а відтак державний виконавець вправі вживати будь-які заходи щодо його примусового виконання.

Отже, зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені законодавчі норми, суд дійшов висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови державний виконавець діяв правомірно, в межах своїх повноважень та у відповідності з вимогами Закону № 1404-VIII, а тому підстави для задоволення вимог скарги відсутні.

Керуючись статтями 450, 451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 на рішення державного виконавця.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: