Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 208/4802/17-ц

провадження № 61-3757 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

відповідач - ОСОБА_7;

представник відповідачів - ОСОБА_8;

третя особа - відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради Дніпропетровської області;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р. від 24 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що він є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 На даний час у квартирі зареєстровані: він, його мати - ОСОБА_9, дружина -

ОСОБА_10 та брати: ОСОБА_6, ОСОБА_7

Зазначав, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше шести місяців, добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляються.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку зазначеної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі судді Івченко Т. П. від 27 червня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, та знято ОСОБА_6 і ОСОБА_7

з реєстраційного обліку квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, добровільно залишивши його, і без поважних причин в ньому не проживають протягом 15 років, що відповідно до вимог статті 71 ЖК Української РСР є підставою для визнання їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 -

ОСОБА_8 задоволено. Рішення Заводського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, щосуд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. ОСОБА_4 взагалі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту відсутності проживання відповідачів у спірній квартирі протягом шести місяців з поважних чи не поважних причин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції невірно застосовано положення статей 71, 72 ЖК України та покладено на позивача тягар доведення непроживання відповідачів у спірній квартирі. Відповідачі фактично підтвердили, що вони втратили інтерес до спірної квартири, не проживали там протягом останніх 15 років, не сплачували комунальні платежі за квартиру та не отримували кореспонденцію.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У квітні 2019 року представник ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 28 лютого 2019 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня

2019 року у вказаній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

1. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство

не встановлює, у зв'язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі не проживають у квартирі більше шести місяців, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів заявлених позовних вимог, а тому вони не підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом. При цьому саме позивач повинен довести підстави позову, а не відповідачі повинні довести безпідставність позовних вимог, це є їх правом. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк