АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/591/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
Категорія: 301030000
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач ОСОБА_2

судді Пономаренко В.В., Сіренко Ю.В.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.02.2019 (ухвалене о 15 год. 27 хв. у залі судових засідань Придніпровського районного суду, повний текст складено 21.02.2019, суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частину квартири з виплатою грошової компенсації за належну частку, визнання права власності на частину квартири, стягнення частини сплачених комунальних платежів, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду 06.11.2018 з даним позовом, яким просила припинити право власності ОСОБА_4 на належну їй 1 / 4 частину квартири №64, що знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. С.Амброса (ОСОБА_5), 43, з виплатою відповідачу грошової компенсації в сумі 91375,00 грн.; визнати за позивачем право власності на цю 1 / 4 частину вказаної квартири та стягнути з відповідача на її користь кошти в розмірі 2178,73 грн., як витрати, понесені на утримання 1 / 4 частини майна, що належить відповідачу.

В обґрунтування вказано на те, що позивач є власником 3 / 4 частини квартири №64, що знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. С.Амброса (ОСОБА_5), 43. Інша 1 / 4 частина даної квартири належить ОСОБА_4, яка в квартирі не живе, не сплачує комунальні платежі на утримання своєї частки, у звязку із чим позивач змушена сплачувати комунальні платежі в повному обсязі, на що витратила власні кошти в сумі 8714,94 грн., а тому вважає, що відповідач має відшкодувати їй кошти в розмірі 2178,73 грн., які вона мала сплатити за утримання своєї 1 / 4 частини майна.

Протягом останніх трьох років відповідач у належній їй 1 / 4 частині квартири не проживає та ніяк її не використовує, у неї є інше житло, яке належить їм на праві спільної часткової власності (1 / 3 частина відповідача), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що, на думку позивача, є підставами для припинення права власності відповідача на частину спільного майна з виплатою грошової компенсації за неї та визнання права власності за позивачем на частину спільного майна.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.02.2019 позовні вимоги у справі залишено без задоволення з посиланням на те, що позивач не надала докази на оцінку вартості спільного майна, що є перешкодою для визначення розміру грошової компенсації, яка має бути сплачена співвласнику, право якого щодо майна припиняється; позивач не внесла на депозитний рахунок суду кошти у розмірі вартості частки відповідача у спірній квартирі; також позивач не надала доказів того, що саме вона оплачувала комунальні послуги у спільній квартирі сторін по справі, отже її вимоги про стягнення з відповідача кошів на утримання її частки в майні є необґрунтованими.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала 15.03.2019 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення судом обставин справи та на незаконність судового рішення, просить його скасувати та новим рішенням задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування вказано на те, що спільне використання спірної квартири сторонами у справі неможливе. У матеріалах справи наявний звіт про оцінку вартості 3/4 частин спірної квартири із зазначення її загальної вартості, який суд не врахував належним чином. У позовній заяві вказано про те, що після призначення справи до розгляду по суті позивач внесе на депозитний рахунок суду кошти, в розмірі вартості частки відповідача у праві власності на спільну квартиру, однак відразу після закінчення підготовчого засідання суд розглянув справу по суті. У квитанціях про оплату комунальних послуг вказано, що платником є позивач, а ОСОБА_6, яка померла 10.05.2015, є особою, на імя якої відкрито особові рахунки.

Відзиву на вказану апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що згідно договору дарування від 17.12.2015 ОСОБА_3 належить 3 / 4 частини квартири №64 у м. Черкаси по вул. Орджонікідзе, 43. З витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.07.2018 слідує, що інша 1 / 4 частина вищезазначеної квартири належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 (відповідачу).

Спірна квартира є двокімнатною, загальною площею 44,3 кв.м., житлова 27.4 кв.м.

Відповідач не проживає у цій квартирі та має на праві спільної часткової власності інше житло 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2. Інші 2/3 частини цієї квартири належать члена сімї відповідача.

Спільне користування спірною квартирою сторонами у справі неможливе і в добровільному порядку вони не можуть вирішити це питання, тому позивач вважає за необхідне порушувати перед судом у цій справі питання про припинення права власності у відповідача на частину в спільному майні з виплатою компенсації за неї іншим співвласником.

Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати, понесені за сплату комунальних послуг на утримання 1/4 частини спірної квартири, що належить відповідачу, у сумі 2178,73 грн., що підтверджуються відповідними квитанціями.

Відповідно до звіту від 30.07.2018 №МV-180730-01 про проведення незалежної оцінки ринкової вартості нерухомого майна, а саме 3 / 4 частки двокімнатної квартири загальною площею 44,3 кв.м., за адресою: вул. ОСОБА_7 (ОСОБА_5)АДРЕСА_3, м. Черкаси, ринкова вартість спірної квартири становить 365500,00 грн.

Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи, які її сторонами не оспорюються.

Правовідносини, які виникли між сторонами справи на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

За вимогами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.321 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд у п. 36 справи "ОСОБА_8 проти України" зауважує, той факт, що не має значення чи було судом присуджено компенсацію за таку втрату (майна) для питання щодо наявності певного виду втручання. Однак умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу.

Рішенням Європейського суду з прав людини було встановлено порушення національними судами ст. 1 зазначеного протоколу: суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена ст. 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції"). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів".

Частинами 1, 2 статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; ч.1 ст.356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже спірна квартира належить сторонам справи на праві спільної часткової власності (із визначенням розміру часток кожного з співвласників 3/4 частини позивача та 1/ 4 частина відповідача).

Статтею 365 ЦК України регламентується питання про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, про що просить позивач у цій справі.

Так право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таким чином, аналіз положень ст.365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 13 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Вказане вбачається з правового висновку ВП ВС від 18.12.2018 у справі №908/1754/17.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14.

З розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз.3, 4 п.6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991р. №7 вбачається, що розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Крім того, в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо.

При цьому, як зазначається в постанові Верховного Суду України від 15.07.2016р. у справі №6-1599ц16, тягар доказування, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділені в натурі, несе позивач.

Оскільки відповідачу належить 1/4 частина спірної квартири, тобто 11,08 кв. м. від її загальної площі, вартістю 91375,00 грн., не можна вести мову про те, що її частка у вказаному майні, є незначною, що передбачено п.1 ч.1 ст.365 ЦК України.

Доказів того, що спірна квартира не може бути розподілена між співвласниками в натурі (висновків відповідної будівельно-технічної експертизи), суду не надано, отже не доведено існування підстави, визначеної п.2 ч.1 ст.365 ЦК України.

Також ОСОБА_3 не надано суду доказів того, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, більш того, позивачем не виконано вимогу чинного законодавства України щодо попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Той факт, що відповідач не користується своїм майном сам по собі не свідчить про те, що її саме з цих підстав може бути позбавлено права власності на частку у квартирі.

Отже суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні з виплатою відповідної компенсації іншим співвласником та визнанням за ним права власності на це майно, так як при судовому розгляді не було встановлено існування законодавчо визначених підстав (ст.365 ЦК України) для припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Доводи скаржника в цій справі правильності таких висновків суду не спростовують, адже надання доказів у підтвердження вартості спірного майна та потенційна готовність внести на депозитний рахунок суду вартість частки відповідача у спільній квартирі не доводять існування підстав для припинення власності відповідача на частку в квартирі.

Також колегія суддів вважає, що хоча суд першої інстанції помилково стверджував про відсутність у даній справі доказів щодо дійсної вартості усієї спірної квартири, однак це не впливає на правильність його загального висновку про невідповідність вимогам закону позовних вимог ОСОБА_3 в частині припинення власності відповідача на частку в квартирі, тому таке рішення суду в цілому є правильним і не може бути скасовано за формальних підстав.

Далі, відповідно до положень ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки відповідачу належить 1/4 частина у спірній квартирі, витрати на утримання якої несе у повному обсязі позивач у справі, з відповідача на користь позивача за вимогами ст. 322 ЦК України слід стягнути частину витрат, сплата яких доведена позивачем.

При цьому апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції в цій справі про те, що позивач не надала доказів сплати нею комунальних послуг у спільній квартирі, адже відповідні квитанції наявні на а.с.47-67.

В даній частині доводи скаржника заслуговують на увагу.

Та обставина, що у наданих позивачем квитанціях вказано, що послуги надаються ОСОБА_6, на яку відкрито відповідні рахунки та яка вже померла у травні 2015 року, за встановлених фактів проживання позивача у спірній квартирі та сплати нею комунальних послуг з терміналів КБ «Приватбанк» навіть за відсутності переоформлення на її імя відповідних рахунків в установах, які такі послуги надають, не може свідчити про необґрунтованість тверджень позивача у справі про оплату витрат на утримання майна (спірної квартири).

При визначенні суми коштів, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, як витрати, що остання понесла на утримання 1/4 частини квартири, яка належить відповідачу, апеляційний суд враховує, що власником 3/4 частин спірної квартири позивач стала 17.12 2015 року, а відповідач 11.12.2015 року, отже саме з цього моменту ці особи набули обовязку по сплаті витрат на утримання свого нерухомого майна. Позов до суду подано 06.11.2018, тобто в межах строків давності, визначених цивільним законодавством. До комунальних послуг, які надаються за спірною квартирою сторін у справі не можуть включатися послуги з обслуговування телефону, якими користувалася тільки позивач, та послуги з вивезення сміття, оскільки вони надавалися згідно кількості прописаних у спрій квартирі осіб, а відповідач прописана за іншою адресою.

Враховуючи викладене вище, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 1/4 частину витрат, що підтверджуються наданими позивачем квитанціями, а саме 1807,30 грн.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України у звязку із частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог у справі (на 1,93 %) із загальною ціною позову 93553,73 грн. до перерозподілу належать судові витрати сторін у справі по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій та правову допомогу на 4500,00 грн. (а.с.76).

Апеляційний суд враховує, що позивач звільнена від сплати судового збору як інвалід ІІ групи згідно положень п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути 45,14 грн. ((93553,73 грн. * 1% + 4500,00 грн. + 93553,73 грн. * 1% * 150 %) * 1,93 %.

Решту витрат по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій віднести на рахунок державного бюджету.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.02.2019 у даній справі слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення частини сплачених комунальних платежів у звязку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та прийняти в цій частині постанову про часткове задоволення позовних вимог, та перерозподілу судових витрат по справі, в решті рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.02.2019 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частину квартири з виплатою грошової компенсації за належну частку, визнання права власності на частину квартири, стягнення частини сплачених комунальних платежів змінити, скасувавши в частині вирішення позовних вимог про стягнення частини сплачених комунальних платежів та судових витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення частини сплачених комунальних платежів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1807,30 грн. сплачених комунальних платежів.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 45,14 грн. судових витрат у справі.

В решті рішення залишити без змін.

Іншу частину витрат по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій віднести на рахунок державного бюджету.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 18.04.2019.

Суддя-доповідач

Судді