Номер провадження: 22-ц/813/2510/19
Номер справи місцевого суду: 520/7445/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М.,

за участі секретаря Чепрас А.І.

з участю: відповідача ОСОБА_2, позивачки ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2018 року (одноособово суддя Куриленко О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення постійного місця проживання малолітньої дитини із матірю та стягнення аліментів, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради про визначення постійного проживання малолітньої дитини із батьком,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

24.06.2016 року ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (далі-Орган опіки та піклування) про визначення постійного місця проживання малолітньої дитини із матірю та стягнення аліментів, в якому просила: визначити місце проживання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матірю ОСОБА_3; встановити днями відвідування відповідачем сина другі та четверті вихідні місяця та на час щорічної відпустки; стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з відповідача ОСОБА_2 у розмірі 50 % з усіх видів заробітку відповідача, з нарахуванням аліментів на картку ПриватБанка 418625.

Позов обґрунтовано наступним.

Позивачка і відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Сторони перебували у шлюбі з 2009 по 2016 рік, а з червня 2015 року проживають окремо, з цього часу дитина потижнево проживає у батька та матері. Зважаючи на постійну робочу завантаженість та особисті якості, відповідач не має ані фізичної, ані фактичної можливості особисто самостійно дбати про дитину. Відповідач не має можливості та часу самостійно відводити дитину до дитячого садка та забирати з нього, що дає підстави для ствердження про неможливість відповідача без супроводу та постійної цілодобової допомоги й підтримки батьків займатися вихованням дитини. Майже весь вільний від дитячого садка час дитина проводить не з відповідачем, який утримує у себе дитину нібито для особистого спілкування. Вона самостійно займається виховання, розвитком дитини, має постійну роботу з 9-00 до 17-00 години і має час особисто відводити дитину до дитячого садка, гуртків розвитку, школи, займатися із ним вечорами, а у разі необхідності брати лікарняний, лікувати та піклуватися про дитину. З моменту розірвання шлюбу відповідач не дає гроші на утримання дитини, безвідповідально ставиться до виконання своїх прямих обовязків, у тому числі до сплати рахунків у дитячому садку за харчування, гуртки, тощо, внаслідок чого дитина постійно знаходиться у списку боржників.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила позов задовольнити.

20.02.2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 із батьком ОСОБА_2, встановленням днів відвідування матірю дитини другі та четверті вихідні місяця та на час щорічної відпустки.

Зустрічний позов обґрунтовано наступним.

З 2009 року по 2016 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду від 18.03.2016 року, яке набрало законної сили 29.03.2016 року, від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 08.06.2015 року вони проживають окремо, відповідачка забрала дитину і поїхала до своїх рідних, хоча за цей час дитина звикла проживати з його мамою та батьком. Дитина вимушена проживати у різних місцях, а на час подачі зустрічної позовної заяви відповідачка проживає із співмешканцем, у якого не склалися стосунки із дитиною. Дитина категорично відмовляється їхати до матері. Добровільно погодитись на те, щоб син проживав у себе вдома, де він проживав із самого народження, де знаходяться його особисті речі, іграшки, де панує любов, мир та злагода відповідачка категорично відмовляється.

Посилаючись на те, що відповідачка не має постійного місця проживання у м. Одесі, умови проживання дитини із матірю будуть значно гіршими, а можливо і небезпечними, інтереси малолітньої дитини будуть переважати над інтересами його матері у разі, якщо його місце проживання буде визначене із батьком, який має постійний дохід, вживає максимальні заходи для того, щоб дитина проживала у належному стані, відвідувала школу, спортивні і інші кружки, позивач за зустрічним позовом просив його вимоги задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.04.2018 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено частково, суд: визначив місце проживання дитини разом із матірю; стягнув щомісячно зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини у розмірі 25% усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня предявлення позову 24.06.2016 року і до досягнення сином ОСОБА_5 повноліття, тобто до 04.08.2028 року. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду від 23.04.2018 року скасувати в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_3, а також у частині відмови у задоволенні зустрічного позову та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову і задовольнити зустрічний позов у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 зазначає: суд першої інстанції грубо порушив його право на справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд його позову, тобто йому не було надано доступ до суду, не надано змогу зібрати необхідні докази, висловити свою думку з приводу первісного позову, подати заперечення проти нього; суд, не дочекавшись висновку Служби у справах дітей та органу опіки та піклування (ухвалою суду від 28.04.2017 року задоволено клопотання ОСОБА_3 та залишено без розгляду його зустрічну позовну заяву), чим грубо порушено право на доступ до суду, що закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.12.2017 року; судом не проведено жодного судового засідання за участі учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце проведення судового засідання; справа призначалась до розгляду на 27.02.2018 року, 28.03.2018 року та 23.04.2018 року, однак жодного телефонного дзвінка та повідомлення про час і дату судового засідання він не отримував, про розгляд справи 23.04.2018 року дізнався випадково на сайті суду за 2 дні до його проведення і 23.04.2018 року через свого колегу повідомив суд про неможливість його явки у звязку із перебуванням на лікуванні; висновок суду, що він нехтував своїми правами, передбаченими ст. ст. 43, 44 ЦПК України є незаконним і завідомо неправосудним та спростовується доказами у справі; судом грубо порушені норми міжнародного права, які є частиною національного законодавства, неправосудно встановлено, що апелянт нехтує своїми процесуальними правами; суд порушив його право на доказування; судом свідомо направлено ухвалу не за адресою органу опіки та піклування, чим позбавлено право отримати висновок в рамках зустрічного позову для захисту порушених прав малолітнього сина; суд відхилив усне клопотання про прийняття ухвали щодо перегляду органом опіки та піклування свого рішення; сімейне законодавство визначає в обовязковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів; саме в інтересах дитини він подав зустрічний позов, оскільки дитина кожного разу благає не відвозити його до мами; згідно первинного психологічного висновку дитина погано та тривожно почуває себе у мами вдома, особливо у стосунках із її співмешканцем, однак суд не взяв до уваги цей висновок; суд відхилив усне клопотання про долучення до матеріалів справи витягу з кримінального провадження №0004871 щодо характеристики на співмешканця позивачки; через застосування у справі презумпції «на користь матері» суд звузив обсяг правової оцінки всіх обставин, безпідставно обмежився встановленням відсутності «виняткових обставин» і знехтував вивченням подальших «не виняткових» обставин, які мають значення при забезпеченні інтересів дитини; суд позбавив права надати докази сплати рахунків за харчування, придбання речей для дитини, її навчання, фізичний та розумовий розвиток, сплату за кружки, лікування тощо; при розгляді справи суд не звернув уваги на судову практику Європейського суду з прав людини, яка долучена до зустрічної позовної заяви, що батьки мають рівні права щодо дитини та насамперед, що права та інтереси дитини мають першочергове значення.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду від 23.04.2018 року залишити без змін, зазначаючи: порушень прав відповідача не було, позовна заява розглядалась 22 місяці і при бажанні щось довести у відповідача було достатньо часу; відповідач затягував процес розгляду справи, безпідставно; стверджуючи про незаконні відкладення, відсутність дзвінків сповіщення про дату слухання, про неіснуючу гангрену при наявності якої ходив на роботу, водив дитину на хокей, керував транспортним засобом тощо; коли готувався висновок органу опіки та піклування відповідач жодного разу не зявився на засідання комісії, яка також відкладалась з причин його неявки; відповідач намагався затягнути процес надання висновку, а потім став стверджувати, що органи опіки та піклування його не повідомили; висновок наданий невідомим психологічним центром зайве коментувати; відповідач описує умови її проживання із сином з власних міркувань, намагаючись видати бажане за дійсне; саме відповідач налаштовує дитину проти, розповідає йому, на свою вигоду, що мама пішла від нього до іншого чоловіка, що мама погана, покинула батька; маючи величезний вплив на дитину, відповідач завдає шкоди його психіці; диск з відеозаписом програми новин «7 каналу» не має відношення до справи, відповідач намагається очорнити людину; аліменти, на її погляд, єдина причина подання скарги, оскільки відповідач і його родичі бачать дитину постійно; перебування сина в сімї відповідача негативно впливає на його виховання та здоровя, відповідач ворожнечо налаштовує дитину щодо її сімї, виховує у дитині відчуття неповаги до членів родини і матері; вона має реальну можливість забезпечити сину належні умови проживання, повною мірою особисто займатися вихованням дитини без сторонньої допомоги; вона не чинить перешкод для спілкування відповідача із сином, навпаки, відповідач постійно намагається відібрати у неї сина; малолітня дитина не повинна бути розлучена із своєю матірю; вона мати і має первісне право піклуватися про власну дитину; протягом майже трьох років між нею та відповідачем встановлений порядок спілкування із дитиною, до якого вже звикли всі і батько і вона з дитиною, а саме: дитина проживає разом із нею, вона відводить сина до школи, батько забирає дитину кожного дня зі школи і водить її на тренування з хокею та в школу шахів, а після тренування приводить до неї додому, вихідні та свята вони проводять по черзі, канікули навпіл, однак дитина частіше залишається в родині батька; відповідач достатньо проводить часу із дитиною, що спростовує твердження про порушення його прав.

Треті особи: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради і Служба у справах дітей Одеської міської ради не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Позивачка і відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2011 року дитина зареєстрована за місцем реєстрації матері (а.с.10,16 т.1).

Сторони перебували у шлюбі з 2009 року по 2016 рік (а.с.7-9 т.1).

Служба у справах дітей Одеської міської ради 24.10.2016 року прийняла рішення про доцільність встановлення місця проживання дитини разом із матірю. Батьку дитини надсилались листи-запрошення з метою зясування всіх обставин по суті, однак на запрошення батько не зявився, на телефонне запрошення також не зявився (а.с.76,77,91-93 т.1).

Згідно висновку органу опіки та піклування від 25.11.2016 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матірю, при цьому встановлено, що дитина проживає разом із матірю в м. Одесі по АДРЕСА_1, на засіданні органу опіки та піклування, яке відбулося 24.11.2016 року, питання розглядалось за участю матері дитини, а батько дитини неодноразово запрошувався, однак жодного разу не зявився (а.с.41,42 т.1,94,95,97-100 т.1).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини з особистих немайнових прав та обовязків батьків, які регулюються нормами СК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3 виходив з того, що дитина проживає разом із матірю, яка нею опікується та утримує, а відповідач протилежного не довів, позивачка не перешкоджає батьку дитини у спілкуванні з нею та у вихованні дитини, відповідач, як батько дитини, повинен її утримувати. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд зазначив, що позивач за зустрічним позовом не надав належних та допустимих доказів стосовно предмету доказування, які б дали підстави для визначення місця проживання дитини саме із батьком ОСОБА_2 (а.с.200-209 т.1).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ст. 160 ч.1 СК України).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення (ст. 161 ч.1 СК України).

Позивачка і відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 2011 року дитина зареєстрована за місцем реєстрації матері.

З 2015 року батьки дитини проживають окремо, при цьому, дитина з цього часу стала проживати разом із матрю, яка весь цей час опікується нею.

Мати дитини не перешкоджає батьку дитини у спілкуванні із дитиною і у її вихованні.

Згідно висновку органу опіки та піклування від 25.11.2016 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матірю, при цьому встановлено, що дитина проживає разом із матірю в м. Одесі по АДРЕСА_1.

Зважаючи на те, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, до уваги береться ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, беручи до уваги, що дитина постійно проживає разом із матірю, яка нею опікується та утримує, позивачка ОСОБА_3 не перешкоджає батьку дитини ОСОБА_2 у спілкуванні з нею та у вихованні дитини, за висновком органу опіки та піклування місце проживання дитини можливо визначити разом із матірю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_3 і про відмову у зустрічному позові ОСОБА_2

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи відповідача у скарзі про те, що: суд першої інстанції грубо порушив його право на справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд його позову, не надав йому доступ до суду, можливість надати докази і висловити думку з приводу первісного позову, подати заперечення проти нього; суд не дочекався висновку Служби у справах дітей та органу опіки та піклування відповідно до ухвали суду від 28.04.2017 року; суд не провів жодного судового засідання за участі учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце проведення судового засідання; справа призначалась до розгляду на 27.02.2018 року, 28.03.2018 року та 23.04.2018 року, однак жодного телефонного дзвінка та повідомлення про час і дату судового засідання він не отримував, про розгляд справи 23.04.2018 року дізнався випадково на сайті суду за 2 дні до його проведення і 23.04.2018 року через повідомив суд про неможливість явки у звязку із перебуванням на лікуванні; висновок суду, що він нехтував своїми правами, передбаченими ст. ст. 43, 44 ЦПК України є незаконним і завідомо неправосудним і спростовується доказами у справі; суд порушив його право на доказування; суд свідомо направив ухвалу не за адресою органу опіки та піклування; суд відхилив усне клопотання про прийняття ухвали щодо перегляду органом опіки та піклування свого рішення; саме в інтересах дитини подано зустрічний позов, оскільки дитина не хоче повертатись до мами; згідно первинного психологічного висновку дитина погано та тривожно почуває себе у мами вдома, особливо у стосунках із її співмешканцем; суд відхилив усне клопотання про долучення до матеріалів справи витягу з кримінального провадження №0004871 щодо характеристики на співмешканця позивачки; суд позбавив права надати докази сплати рахунків за харчування, придбання речей для дитини, її навчання та фізичний та розумовий розвиток, сплату за кружки, лікування тощо; при розгляді справи суд не звернув уваги на судову практику Європейського суду з прав людини, яка долучена до зустрічної позовної заяви, що батьки мають рівні права щодо дитини та насамперед, що права та інтереси дитини мають першочергове значення, - не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява ОСОБА_3 перебувала на розгляді у суді першої інстанції з 24.06.2016 року, а зустрічна позовна заява ОСОБА_2 з 20.02.2017 року (а.с.2-6,49-51,68,102,103 т.1).

Учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні (ст. 43 ч.2 п.п.2,3,4,5 ЦПК України).

З лютого 2017 року і до 23.04.2018 року, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2, як сторона у справі і якому беззаперечно було відомо про наявність у суді спору з приводу визнання місця проживання дитини, всупереч ст. 43 ч.2 п.п.2,3,4,5 ЦПК України, не сприяв своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи, не подавав усіх наявних у нього доказів, повних та достовірних пояснень, зокрема на підтвердження своїх зустрічних позовних.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про нехтування ОСОБА_2, як стороною у справі правами, передбаченими ст. ст. 43, 44 ЦПК України, є обґрунтованим.

Ствердження ОСОБА_2 про те, що про розгляд справи 23.04.2018 року він дізнався випадково на сайті суду за 2 дні до його проведення і 23.04.2018 року повідомив суд про неможливість явки у звязку із перебуванням на лікуванні, тобто з поважних причин колегія суддів не бере до уваги.

ОСОБА_2, як відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом, був зобовязаний цікавитись рухом справи у суді першої інстанції, однак свідомо нехтував своїми обовязками у суді й не сприяв своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи.

Про розгляд справи 23.04.2018 року ОСОБА_2 був обізнаний, про що свідчить його заява до суду про відкладення розгляду справи 23.04.2018 року із посиланням на хворобу (а.с.197 т.1).

У розумінні ст. 223 ч.ч.1, 2 п.2 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні, з підстав, у тому числі, неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

23.04.2018 року ОСОБА_2 у судове засідання не зявився і не надав суду першої інстанції докази про поважність причин його неявки.

Зважаючи на те, що докази поважності причин неявки 23.04.2018 року ОСОБА_2 не надав, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати його неявку у судове засіданні 23.04.2018 року з поважних причин і відповідно відкладати розгляд справи.

До суду апеляційної інстанції також не надано належного, допустимого і достовірного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_2 не зявився у судове засідання 23.04.2018 року дійсно з поважної причини, тобто через хворобу.

Позивачка ОСОБА_3 зазначала, що вона не чинить перешкод для спілкування відповідача із сином, протягом майже трьох років між нею та відповідачем встановлений порядок спілкування із дитиною, до якого вже звикли всі і батько і вона з дитиною, а саме: дитина проживає разом із нею, вона відводить сина до школи, батько забирає дитину кожного дня зі школи і водить її на тренування з хокею та в школу шахів, а після тренування приводить до неї додому, вихідні та свята вони проводять із дитиною по черзі, а канікули порівну, при цьому, відповідач достатньо проводить часу із дитиною.

Відповідач ОСОБА_2 зазначені обставини не спростовував ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.

Сплата рахунків за харчування, придбання речей для дитини, її навчання та фізичний і розумовий розвиток, сплата за кружки, лікування дитини - є обовязком кожного із батьків.

Зважаючи на конкретні обставини справи, суд дотримався практики Європейського суду з прав людини і прийняв рішення в інтересах дитини.

Диск з відеозаписом програми новин «7 каналу», а також витяг з кримінального провадження №0004871, у даному випадку, не мають відношення до предмета доказування.

Додані ОСОБА_2 до апеляційної скарги письмові докази не були предметом дослідження судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення й не впливають на висновки суду першої інстанції.

Доводи та аргументи ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для відхилення апеляційної скарги.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки позивачка ОСОБА_3 довела свої вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матірю і стягнення аліментів на утримання дитини, а ОСОБА_2 не довів своїх вимог за зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини із батьком, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про захист прав ОСОБА_3, за захистом яких вона звернулась до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду залишає без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_2, тому останній не має права на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 19.04.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

ОСОБА_6

ОСОБА_7