КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 368/220/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4900/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 10 грудня 2018 року (суддя Шевченко І.І.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановила:

у лютому 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 16 січня 2013р. у розмірі 27 815грн 94коп. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 16 січня 2013р. відповідач отримав кредит у розмірі 2 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач посилався на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 31 грудня 2017р. становить 27 815грн 94коп. та складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 1 996грн 14коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 24 019грн 04коп., а також штрафу у розмірі 500грн (фіксована частина) та 1 300грн 76коп. (процентна складова).

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 10 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», яке змінило своє найменування з ПАТ КБ «Приватбанк», просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки

банк звернувся з позовом в межах трирічного строку позовної давності, враховуючи, що відповідачу видано картку зі строком дії до 30 вересня 2016р.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 16 січня 2013р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, який складається із анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку.

На підставі зазначеного договору ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 грудня 2017р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 27 815грн 94коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 1 996грн 14коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 24 019грн 04коп., а також штрафу у сумі 1 800грн 76коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що банком пропущено строк позовної давності.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, так як він не ґрунтується на нормах матеріального права та обставинах справи.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Подавши анкету-заяву 16 січня 2013р., відповідач підтвердив, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку та згоден з ними, а заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківський послуг, а також тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Вказані дії не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права, суду не надано доказів, що відповідач не був ознайомлений з умовами та правилами

надання банківських послуг та з тарифами, що надані суду першої інстанції, умови та правила не є тими, з якими був ознайомлений відповідач під час укладення кредитного договору, а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що між сторонами 16 січня 2013 року був укладений кредитний договір, який виконувався сторонами.

Анкета-заява, підписана ОСОБА_2 16 січня 2013 року, не містить відмітки, яку саме платіжну картку бажав оформити відповідач.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що банком відповідачу була видана картка «Універсальна, 55 днів льотного періоду», що відповідач не спростовував під час судового розгляду. Також відповідачем не було надано суду доказів отримання іншої платіжної картки.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010р. № СП-2010-256, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пункту 2.1.1.12.3. Умов та Правил надання банківських послуг погашення кредиту - це поповнення картрахунку держателя, яке здійснюється шляхом внесення коштів у готівковій або безготівковій формі та зарахування їх банком на картрахунок держателя, а також шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору.

Строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним обов'язковим платежем, а також овердрафта, який виникає по таким картам, наведений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування, які є невід'ємною частиною договору, а також встановлюється даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та частину заборгованості за кредитом (пункт 2.1.1.12.4. Умов та Правил).

З витягу з тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» вбачається, що позичальник повинен до 25 числа місяця, наступного за звітним, сплачувати 7% від заборгованості, але не менше 50грн. та не більше залишку заборгованості, включаючи плату за користування кредитними коштами у розмірі 2,5% у місяць ( 30% річних).

З наданого суду першої інстанції розрахунку заборгованості та виписок з карткового рахунку відповідача вбачається, що останній належним чином не виконував зобов'язання по щомісячному внесенню на картковий рахунок мінімального платежу, у зв'язку із чим виникла заборгованість за кредитом у сумі 1 996грн 14коп., розмір якої відповідачем не заперечувався.

За змістом ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи

підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа 6-1374цс17).

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено право банку проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення клієнта про не згоду із змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Пунктом 1.1.3.1.9. Умов та Правил встановлено обов'язок банку не рідше одного разу на місяць способом, указаним у заяві, надавати держателю виписки про стан картрахунків та про проведені за минулий місяць операціях по картрахункам.

Заява, підписана ОСОБА_2 16 січня 2013 року, не містить визначення способу надання йому банком виписки про стан картрахунку, а відтак, саме позивач повинен був довести, що позичальник був у спосіб, встановлений умовами договору, повідомлений про зміни процентних ставок за користування кредитним коштами.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 16 січня 2013р. по 31 серпня 2014р. діяла базова процентна ставка за користування кредитом у розмірі 30,00%, з 1 вересня 2014р. банком була змінена процентна ставка з 30,00% на 34,8%, а з 1 квітня 2015р. процентна ставка збільшена до 43,20% і остаточна заборгованість була розрахована, враховуючи змінені процентні ставки.

Разом з цим, позивачем суду не було надано доказів повідомлення відповідача у визначений договором та законом спосіб про підвищення процентної ставки.

Крім того, з виписки по рахунку вбачається, що останній раз відповідач скористався карткою, як платіжною, 9 січня 2014 року, а у подальшому тільки здійснив три поповнення рахунку 19 лютого 2014 року, 28 травня 2014 року та 5 червня 2014 року.

Враховуючи, що після підвищення процентної ставки відповідач кредитною карткою не користувався, відповідач не мав правових підстав нараховувати проценти з використанням змінених процентних ставок, а відтак проценти підлягають нарахуванню

виходячи з процентної ставки 30% річних.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 2.1.1.2.11. Умов та Правил надання банківських послуг (користування платіжною карткою) картка діє до останнього дня місяця, який указано на лицевій стороні картки.

По закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), за зверненням клієнта до банку (пункт 2.1.1.2.12.)

Пунктом 2.1.1.12.4. Умов та Правил строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним платежем, а також овердрафта, який виникає по таким картам, наведений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування, яка є невід'ємною частиною договору, а також визначається даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та частину заборгованості за кредитом.

Позивачем суду першої інстанції не надана ні пам'ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, які б містили строк дії картки, разом з цим надана довідка про видачу відповідачу картки № 725720, строк дії якої до вересня 2016 року, що відповідачем спростовано не було, тому проценти підлягають нарахуванню із ставки, яка була погоджена сторонами при укладені договору, 30% річних, та до останнього дня вересня 2016 року.

При цьому, вимоги про стягнення процентів до 31 грудня 2017 року не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання (постанова від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12).

Виходячи з того, що сторони погодили, що кредит повинен бути повернений до останнього дня дії картки, позивач має право на отримання процентів до 30 вересня 2016 року.

Станом на 31 серпня 2014 року відповідач мав заборгованість за кредитом 1996грн 14коп. та за процентами 224грн 97коп.

Виходячи із заборгованості за тілом кредиту 1996грн 14коп. та процентної ставки 30%, за період з 1 вересня 2014 року по 30 вересня 2016 року заборгованість за процентами становить 1264грн 22коп. (1996,14х30х760:100:360).

Отже, станом на 30 вересня 2016 року заборгованість ОСОБА_2 перед банком становила 1996грн 14коп за кредитом та 1489грн 19коп. за процентами.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання

(неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Пунктом 1.1.5.20. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по любому із грошових зобов'язань, які передбачені договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язання сплатити банку штраф у розмірі 500грн. та 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій.

Оскільки судом встановлено, що відповідач допустив заборгованість по погашенню кредиту, сплаті процентів більше, ніж на 30 днів, банк має правові підстави для вимог про стягнення з відповідача передбаченого умовами договору штрафу, який становить 500грн (фіксована частина) та 174грн 27коп. (процентна складова).

Вирішуючи даний спір, колегія суддів також враховує, що судом першої інстанції у рішенні зазначено, що під час судового розгляду було встановлено, що між сторонами був укладений кредитний договір, погоджені всі істотні умови договору, відповідач отримав платіжну картку, активував її та користувався нею, знімаючи готівкові кошти, здійснюючи оплату товару та інших платежів, а також частково вносив грошові кошти на поповнення рахунку, тобто на погашення кредитної заборгованості.

Відповідачем рішення суду в цій частині оскаржено не було, а відтак колегія суддів вважає, що відповідач встановлені судом обставини не заперечує.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неправомірного застосування судом позовної давності, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з цим, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справі 6-61цс14.

З матеріалів справи вбачається, що останній платіж на погашення заборгованості відповідачем було здійснено 5 червня 2014 року, а повністю кредит відповідач повинен був погасити до 30 вересня 2016 року, отже з 26 червня 2014 року позивач дізнався про своє порушене право з приводу щомісячної сплати процентів за користування кредитом, однак звернувся до суду з даним позовом 13 лютого 2018 року, тому за період по 12 лютого 2015 року позовні вимоги про стягнення процентів(384,26грн) задоволенню не підлягають у

зв'язку із пропуском позивачем позовної давності.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у сумі 1996,14грн, заборгованість за процентами 879,97грн та штраф 674,27грн (500грн і 174грн 27коп.).

Доводи представника відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції про те, що останній платіж на погашення заборгованості відповідачем був здійснений у 2013 року і строк дії картки закінчився, спростовуються наданими позивачем доказами, зокрема, випискою з карткового рахунку та довідкою про строк дії платіжної картки.

Частинами 1 - 3 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вказаної норми процесуального права ні відповідачем, ні його представником не було надано суду жодного доказу у підтвердження своїх заперечень, у тому числі і платіжної картки з іншим терміном дії, ніж зазначив позивач.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог (12,76%) та апеляційної скарги (12,76%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви 224грн 83коп. та за подання апеляційної скарги 337грн 25коп., а всього 562грн 08коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно встановлені фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 10 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, який зареєстрований у АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, заборгованість за

кредитним договором у сумі 3550грн 38коп. та судові витрати у сумі 562грн 08коп., а всього 4 112грн 46коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк