Справа № 136/559/18
Провадження № 22-ц/801/587/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Стадник С. І.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 рокуСправа № 136/559/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача: Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О., представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника ТОВ «Прилуцьке» - Бурятинського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

в с т а н о в и в:

04 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ТОВ «Прилуцьке» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вонає власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0491 га (кадастровий номер НОМЕР_2), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. На підставі Договору оренди землі від 12.03.2014 року, який укладено між ОСОБА_3 та ТОВ "Прилуцьке", в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем було зареєстровано право оренди зазначеної земельної ділянки. Вказаний договір позивач не підписувала, що стало приводом для її звернення до суду з позовом, яким вона просить суд визнати недійсним договір оренди землі від 12.03.2014 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 12.03.2014 року, який укладено між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Прилуцьке" про передачу в оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0491 га (кадастровий номер НОМЕР_2), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Прилуцьке" (, місцезнаходження: 22512, Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Аграрна, 1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) судові витрати на проведення судової експертизи в сумі 5 005 (п'ять тисяч п'ять) грн. 00 коп., а також судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ТОВ "Прилуцьке" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не відповідає фактичним обставинам справи просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

На апеляційну скаргу відзивів не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0491 га (кадастровий номер НОМЕР_2), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, що підтверджується Державним актом серії ВН № 202576 про право власності на земельну ділянку від 01.02.2006 року.

12.03.2014 року ОСОБА_3 (далі - орендодавець) уклала з ТОВ "Прилуцьке" (далі - орендар) Договір оренди землі, предметом якого є вищевказана земельна ділянка. На підставі зазначеного договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ "Прилуцьке" було зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 строком на 5 років.

Позивач стверджує, що про існування вказаного правочину дізналася після того як отримала від ТОВ "Прилуцьке" матеріали реєстраційної справи, тобто в травні 2017 року, що в судовому засіданні підтвердила свідок ОСОБА_6 Вказаний договір вона не підписувала, тобто її волевиявлення на укладення правочину відсутнє.

За заявою представника позивача суд призначив у справі судово-почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставив питання: - Чи виконаний підпис в графі "Орендодавець" Договору оренди від 12.03.2014 року щодо оренди земельної ділянки площею 3,0491 га (кадастровий номер НОМЕР_2), ОСОБА_3 чи іншою особою? 2 Чи виконаний підпис в графі "Орендодавець" Договору оренди від 12.03.2014 року щодо оренди земельної ділянки площею 3,0491 га (кадастровий номер НОМЕР_2) шляхом наслідування почерку ОСОБА_3?

За результатами проведеного дослідження експерт склав висновок №059/18 від 09.11.2018 року в якому вказав, що підпис в графі "Орендодавець" Договору від 12.03.2014 року щодо оренди земельної ділянки площею 3,0491 га (кадастровий номер НОМЕР_2), - виконаний не самою ОСОБА_3, а іншою особою, з деяким наслідуванням її справжнього підпису.

Згідно зі статтею 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі зокрема припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при укладенні договору оренди земельної ділянки від 12 березня 2014 року між ТОВ «Прилуцьке» та ОСОБА_3 було відсутнє волевиявлення останньої, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки від імені ОСОБА_3 оспорюваний договір підписано іншою особою, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 дізналась про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише в травні 2017 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу строку позовної давності. Встановлені судом обставини відповідачем не спростовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримувала плату за користування землею є безпідставними та суперечать нормам статті 261 ЦК України, оскільки договір оренди землі від 12.03.2014 року, підписаний не ОСОБА_3, а іншою особою, отже позивач не знала і не могла знати про укладення оспорюваного ним правочину.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» слід залишити без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

В задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» відмовити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.П. Рибчинський

Судді: /підпис/ Л.О. Голота

/підпис/ Т.О. Денишенко

Згідно з оригіналом: В.П. Рибчинський