Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.,

при секретарі Грінкевич А.І.,

за участі сторін:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представник 3-ої особи Савченко К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Гліб Володимирович про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_4, через свого представника за довіреністю ОСОБА_7, звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до приватного нотаріуса КМНО Погребняка Г.В., ОСОБА_5 про визнання заповіту нікчемним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, скасування запису про право власності на майно та визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивує тим, що 22 жовтня 2016 року ним було подано до приватного нотаріуса КМНО Погребняка Г.В. заяву про прийняття спадщини за законом, зареєстровану в реєстрі за № 3136, яка залишилася після смерті його матері ОСОБА_9 Крім нього, спадкоємцем першої черги за законом була дочка померлої - ОСОБА_5, яка також подала заяву про прийняття спадщини до зазначеного вище нотаріуса. 22 жовтня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Погребняком Г.В. було проведено реєстрацію спадкової справи у спадковому реєстрі за № 59688089, у нотаріуса № 31/2016, про що було сформовано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 45511400. В лютому відповідач ОСОБА_5 телефонним дзвінком повідомила його, що з'явився заповіт після померлої ОСОБА_9 на підставі якого право власності на все спадкове майно переходить до неї. 04 лютого 2017 року, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_5 провела реєстрацію права власності на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 58,9 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м., про що його представником 21 серпня 2017 року було отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 95231237. 11 січня 1994 року ОСОБА_10, батько позивача, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська Біржа Десятинна», отримав у власність вищевказану квартиру за реєстраційним № 1/108-122, зареєстрованого в КМБІ 17 січня 1994 року в реєстровій книзі № д.34-73 за реєстровим № 856. 30 листопада 2007 року його батько склав заповіт, на підставі якого на випадок своєї смерті заповів належну йому на праві власності квартиру своїй дружині - ОСОБА_9, який зареєстровано в реєстрі за № 2у-3463, серія та номер бланка ВКВ 679974. 30 листопада 2007 року Сьомою київською державною нотаріальною конторою до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, а саме було проведено реєстрацію зазначеного заповіту за № 43543785 та сформовано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 11972862. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер. В грудні 2011 року ОСОБА_9 було подано до приватного нотаріуса КМНО Погребняка Г.В. заяву про прийняття спадщини за заповітом від 30 листопада 2007 року. Отримавши інформацію з КМБТІ, а саме підтвердження права власності за ОСОБА_10 на зазначену кватиру, 09 березня 2012 року приватний нотаріус КМНО Погребняк Г.В. видає ОСОБА_9 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1236, реєструє видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом за № 52100713 у Спадковому реєстрі та видає ОСОБА_9 Витяг про державну реєстрацію прав № 33569316 від 22 березня 2012 року, реєстраційний номер кватири 35784082. Таким чином, з 22 березня 2012 року ОСОБА_9 стала власником квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_3 мати позивача померла. Одночасно ним та відповідачем ОСОБА_5 було подано заяви про прийняття спадщини, однак, в лютому 2017 року приватний нотаріус КМНО Погребняк Г.В. видав ОСОБА_5 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 22 серпня 2017 року приватний нотаріус КМНО Погребняк Г.В. надав представнику позивача за довіреністю дублікат заповіту ОСОБА_9, що має силу оригіналу, складений 27 листопада 1996 року, зареєстровано в реєстрі за № 3-28, на підставі якого остання на випадок своєї смерті зробила розпорядження та заповіла належну їй квартиру ОСОБА_5, в якому передала конкретне майно - зазначену квартиру, а не все майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті та на що вона за законом матиме право. Зазначає, що спірна кватира на час складення заповіту 1996 року належала на праві спільної сумісної власності подружжю - ОСОБА_10 та ОСОБА_9 та не була між ними розділена, а тому заповідач не мала права одноособово розпоряджатися даним майном. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 23 серпня 2017 року № 95431287, право власності на кватиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_9 виникло тільки 22 березня 2012 року. Після оформлення права власності на дану кватиру, ОСОБА_9 не залишала заповіту, відсутність інформації про будь-які інші заповіти була також підтверджена приватним нотаріусом КМНО Погребняком Г.В. 22 серпня 2017 року. Тобто, спадкування майна після смерті ОСОБА_9 може відбуватися виключно за законом України, а тому Свідоцтво про право на спадщину повинно бути визнано судом недійсним в зв'язку з порушенням норм спадкового права.

В серпні 2018 року представник позивача подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просить визнати заповіт, складений ОСОБА_9 та посвідчений 27 листопада 1996 року державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрований в реєстрі за № 3у-6064 - недійсним, визнати свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 369 від 04 лютого 2017 року, видане приватним нотаріусом КМНО Погребняком Г.В. ОСОБА_5 - недійсним, скасувати рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 04 лютого 2017 року на кватиру АДРЕСА_1 та визнати право власності на спадкове майно за законом за ОСОБА_4 у розмірі Ѕ зазначеної вище квартири.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2017 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті провадження в частині позовних вимог до приватного нотаріуса КМНО Погребняка Г.В. щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2017 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_5 до вирішення судом спору по суті.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року в якості третьої особи у справі залучено приватного нотаріуса КМНО Погребняка Г.В.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року справу передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу справи від 23 червня 2018 року визначено головуючого суддю Яровенко Н.О.

В липні 2018 року ОСОБА_5 подала до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позовні вимоги нею не визнаються виходячи за наступного. Так, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати - ОСОБА_9, яка являється і матір'ю позивача. Після її смерті вона та позивач, як спадкоємці першої черги по закону, звернулися до приватного нотаріуса КМНО Погребняка Г.В. із заявами про прийняття спадщини. В процесі оформлення спадщини, приватним нотаріусом було встановлено, що ОСОБА_9 27 листопада 1996 року було складено заповіт, відповідно до якого вона заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 Як виявилося пізніше, цей заповіт після смерті матері таємно забрав позивач і про його існування він не повідомив ні відповідача, ні третю особу. На підставі цього заповіту приватним нотаріусом було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 369 від 04 лютого 2017 року на ім'я відповідача. З оспорюваного заповіту від 27 листопада 1996 року вбачається, що він складений в період чинності ЦК Української РСР 1963 року, а тому під час розгляду цієї справи слід керуватися положеннями зазначеного Кодексу із наступними змінами та доповненнями, діючими на момент вчинення оспорюваного заповіту. Цей заповіт повністю відповідає по своїй формі та змісту приписам норм ЦК Української РСР 1963 року та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року, а тому цей заповіт не може бути визнано нікчемним. Лише в новій редакції ЦК України закріплено норму, згідно якої заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Однак, по-перше, як було зазначено вище, норми ЦК України 2003 року не поширюються на спірні правовідносини щодо визнання нікчемним заповіту, вчиненого до набрання чинності вказаним Кодексом, оскільки не мають зворотної сили; по-друге, заповідач на момент складання нею заповіту була повнолітньою та повністю дієздатною особою, тобто, особою, яка мала право на складання заповіту; по-третє, оспорюваний заповіт не був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, що позивачем не заперечується.

У вересні 2018 року відповідач ОСОБА_5 подала відзив на заяву про зміну предмету позову, в який зазначила, що оспорюваний заповіт був би нечинним (недійсним) лише в тому випадку, якщо б на момент смерті ОСОБА_9 їй би не належала спірна квартира. Однак, матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира належала ОСОБА_9 на праві власності, починаючи з 22 березня 2012 року до дня її смерті. Вказана обставина позивачем не заперечується та визнається. Таким чином, в даному випадку, не має значення, що на момент складання оспорюваного заповіту спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя та не належала заповідачці в цілому (повністю), оскільки оспорюваним заповітом спірна кватира не передавалася спадкоємцю, як помилково вважає позивач, а заповідалася, тобто, оформлювалося розпорядження заповідачки на випадок її смерті.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у приватного нотаріуса КМНО Погребняка Г.В. належним чином завірену копію спадкової справи № 31/2016, що була заведена після смерті ОСОБА_9

Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів залишено без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, підтримує, просить їх задовольнити, визнати заповіт, складений ОСОБА_9 та посвідчений 27 листопада 1996 року державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрований в реєстрі за № 3у-6064 - недійсним, визнати свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 369 від 04 лютого 2017 року, видане приватним нотаріусом КМНО Погребняком Г.В. ОСОБА_5 - недійсним, скасувати рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 04 лютого 2017 року на кватиру АДРЕСА_1 та визнати право власності на спадкове майно за законом за ОСОБА_4 у розмірі Ѕ зазначеної вище квартири.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнає з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа: приватний нотаріус КМНО Погребняк Г.В. в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду пояснення, в яких просив відмовити в задоволення позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_9, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с. 243).

Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина на належну спадкодавцю квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.03.2011 року (т.2 а.с.11).

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_9 є її син ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, укладення шлюбу та розірвання шлюбу (т.2 а.с.19, 20, 21, 22, 23).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 22.01.2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погрябняка Г.В. з заявами про прийняття спадщини (т.1 а.с.235, 239).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що за життя ОСОБА_9, 27.11.1996 року, склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори, що підтверджується копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (т.2 а.с.9).

Згідно дублікату заповіту, що виданий 24.01.2017 року, ОСОБА_9 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_5 належну їй квартиру АДРЕСА_1 (т.2 а.с.18).

04.02.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 (т.2 а.с.39).

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Зі змісту ст. 328 ЦК України вбачається, що спадкування є однією з підстав набуття права власності.

Статтями1216,1220-1221 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, які зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною третьою зазначеної статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Зазначені положення закону узгоджуються зі змістом ст. 549 ЦК Української РСР в редакції закону 1963 року, яка була чинна до 01.01.2004 року якою визнається,що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ч. 1ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Звертаючись до суду із позовом позивач не погоджується з отриманням спадщини за заповітом та вважає, що при оформленні спадщини за померлою ОСОБА_9 були порушені його права, як сина, спадкоємця за законом першої черги. Складаючи заповіт його матір в 1996 році заповіла всю квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 В заповіті ОСОБА_16 передавала конкретне майно, а саме :квартиру АДРЕСА_1, а не все майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті та на що вона матиме право. Спірна квартира були придбана його батьками під час шлюбу, а тому його матір ОСОБА_9 не мала право одноособово розпоряджатися даним майном. За таких обставин позивач вважає, що спірний заповіт є недійсним, оскільки його мати на момент складання заповіту не була одноособовим власником квартири АДРЕСА_1.

Оспорюваний заповіт було укладено в 1997 році, тобто в період чинності Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Пунктом 1,4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, не мають триваючого характеру, тому необхідно керуватися положеннями ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до коли спадкоємців за законом, а також державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст. 541 ЦК УРСР 1963 року, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом МЮУ № 18/5 від 14.06.1994 року, яка була чинна на момент складання заповіту, абзацем 1,2 пункту 82 передбачено, що нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статтей 541, 543 ЦК УРСР і особисто подані нотаріусу. Заповіт повинен бути складений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем.

Пунктом 83 вказаної вище Інструкції передбачено, що при посвідчені заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Статтею 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права дітей.

Таким чином з врахуванням викладено, є хибним твердження позивача, що майно відносно якого складається заповіт, має належати громадянину на праві власності, а заповіт має відповідати не тільки волі та бажанню заповідача, а й обсягу його прав на майно, яке він заповідає, оскільки діючим, на момент складання заповіту, законодавством, не передбачено необхідності підтверджувати право на майно, яке заповідається. На сьогодні також закон не вимагає підтвердження права власності на майно, яке заповідається.

Отже, оспорюваний заповіт повністю відповідає формі та змісту приписів вказаних вище норм ЦК УРСР та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом МЮУ № 18/5 від 14.06.1994 року.

Відповідно до частини 4 ст. 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до п.1.3 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ № 296/5 від 22.02.3012 року, факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть ОСОБА_9 (а.с.243).

Відповідно до п. 2.2., 2.3. Глави 10 вказаного вище Порядку при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат.

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 22.10.2016 року вбачається, що в зв'язку з відкриттям спадкової справи відносно майна померлої ОСОБА_9 приватним нотаріусом Погребняком Г.В. зі спадкового реєстру витребувано інформацію з приводу чинних на момент відкриття спадщини заповітів. Так, з вказаної довідки вбачається, що 27.11.1996 року ОСОБА_9 склала заповіт, якій посвідчено Сьомої київською державною нотаріальною конторою (т.2 а.с.9).

24.01.2017 року державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори видано дублікат заповіту (т.2 а.с.18).

Згідно даних, які містяться в спадковій справі, на момент смерті ОСОБА_9 була власницею квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за заповітом, копією витягу про державну реєстрацію прав та копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.2 а.с.29, 32, 37).

Відповідно до п. 5.1. Глави 10 вказаного вище Порядку при оформлені спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі.

З викладеного вбачається, що приватним нотаріусом Погребняком Г.В. перевірена чинність щодо складу спадщини за заповітом на момент відкриття спадщини, а тому не підлягає перевірці інформація, чи було в наявності майно на момент складання заповіту.

Відповідно до п. 5.5. Глави 10 вказаного вище Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов'язково з'ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України.

На момент відкриття спадщини осіб, які мали б право на обов'язкову частку у спадщині не має.

04.02.2017 року приватним нотаріусом Погребняком Г.В. видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано у Спадковому реєстрі 04.02.2017 року за реєстровим № 60197679.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що суд дійшов висновків, щодо відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_4, то з урахуванням положень статті 141 ЦПК України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.

Відповідно до ч. 1, 9 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволені позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

З врахуванням вказаного, суд вважає за необхідне вирішити питання щодо скасування заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 48, 534, 541 ЦК УРСР 1963 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом МЮУ № 18/5 від 14.06.1994 року, ст.ст. 16, 1216, 1218, 1220-1222, 1236, 1268, 1270, 1297 ЦК України, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ № 296/5 від 22.02.3012 року, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 81, 82, 131, 141, 208, 209, 212- 215, 218, 224-233 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_5 (АДРЕСА_3, НОМЕР_2), 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Гліб Володимирович (АДРЕСА_4, свідоцтво нотаріуса № 3089) про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.09.2017 року на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12.04.2019 року.

Суддя Н.О.Яровенко