Справа № 186/233/19
Провадження номер № 2/0186/135/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Першотравенськ

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Кривошеї С.С.

при секретарі Кравченко А.Г.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Першотравенського міського суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна.

В обґрунтування позову зазначають, що 24 листопада 1994 року за договором міни, вони придбали нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. Попередніми власниками квартир були ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Договір міни було зареєстровано на товарній біржі. У 2015 році рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області вищезазначений договір міни було визнано дійсним. У 1997 році право власності на зазначену квартиру було зареєстроване у БТІ. У 2018 році вони вирішили продати вказану квартиру. У процесі підготовки документів, виявилось, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, міститься запис від 07 лютого 2007 року за №4460304 про заборону на відчуження та запис №4844781 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2, яка на момент внесена запису належала їм. Запис було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області. Відповідно до запису, арешт на належну їм квартиру було накладено на підставі ухвали Першотравенського міського суду Дніпропетровської області № б/н від 12 січня 1998 року, тобто після укладання договору міни та реєстрації права власності в органах БТІ. Таким чином, на даний час на належне їм майно, безпідставно накладено арешт, чим порушено їх майнові права щодо розпорядження власністю.

Просять суд скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1, який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборони відчуження нерухомого майна за №4844781 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 20 квітня 2007 року за №4844781 про арешт квартири АДРЕСА_2.

У судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі.

Крім того, ОСОБА_1, який є представником ОСОБА_3 за дорученням, надав заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судове засідання надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги визнають у повному обсязі.

Представник третьої особи Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду.

Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі надані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено судом, 24 листопада 1997 року, ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з однієї сторони та ОСОБА_6, яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 з другої сторони, уклали договір міни, та зареєстрували його на Павлоградській товарній біржі, за реєстраційним номером 11/25-НДП.

Як вбачається з договору міни від 24 листопада 1997 року, укладеного між ОСОБА_1 (сторона І), ОСОБА_2 (сторона І), яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (сторона І), та ОСОБА_6 (сторона ІІ), яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, сторона І міняє двокімнатну квартиру №43 у житловому будинку №23, по вулиці Шкільній, міста Першотравенська, Дніпропетровської області, загальною площею 43,0 м.кв., житловою площею 27,8 м.кв., на належну стороні ІІ трикімнатну квартиру №30 в житловому будинку №23, по вулиці Шкільній, міста Першотравенська, Дніпропетровської області, загальною площею 58,1 м.кв., житловою площею 43,4 м.кв. Зазначені обєкти нерухомого майна належать: стороні І на підставі свідоцтва про право власності на житло №4948, виданого Першотравенським УЖКГ 09 червня 1997 року, та зареєстрованого Павлоградським БТІ за №23-91 від 19 червня 1997 року, стороні ІІ на підставі свідоцтва про право власності на житло №5009, виданого Першотравенським УЖКГ 15 липня 1997 року, та зареєстрованого Павлоградським БТІ за №23-145 від 24 липня 1997 року, договору дарування, посвідченого 05 серпня 1997 року приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстраційний номер №2096. Обмін вищезазначених квартир проведений без доплати, що підтверджується п.5 вказаного договору, тобто сторони добросовісно виконали зобовязання за даною угодою: кожна із сторін передала другій стороні у власність одну квартиру в обмін на іншу квартиру. Вказане свідчить про те, що угода відбулася, оскільки сторони дійшли спільної згоди між собою щодо істотних умов договору.

Відповідно до укладеного договору міни, було зареєстровано право власності Павлоградським бюро технічної інвентаризації 26 листопада 1997 року за номером 23-145, за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_10.

02 березня 2015 року померла ОСОБА_6, яка була стороною у вищезазначеному договорі міни нерухомого майна від 24 листопада 1997 року, також 02 серпня 2013 року помер ОСОБА_7.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року було визнано договір міни укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, та ОСОБА_6, яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, зареєстрований 24 листопада 1997 року на Павлоградській товарній біржі, реєстраційний номер 11/25 НДП, дійсним.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №154894383 від 04 лютого 2019 року підтверджується, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на праві спільної сумісної власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1, на підставі договору міни нерухомого майна, серія та номер: 11/25-НДП, виданого 24 листопада 1997 року Павлоградською товарною біржею. У графі «Відомості про реєстрацію до 01.01.2013 р.» зазначено, що право власності на вищезазначену квартиру зареєстроване КП «Павлоградське міжміське БТІ», реєстраційний номер обєкта нерухомого майна:23-145, від 26 листопада 1997 року, реєстратор ОСОБА_11

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, міститься два записи: перший - від 07 лютого 2007 року за №4460304 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, яка є структурним підрозділом Міністерства юстиції України. Згідно вказаного запису, арешт квартири накладено згідно ухвали Першотравенського міського суду №б/н від 12 січня 1998 року. Власником квартири вказана ОСОБА_12. Другий запис від 20 квітня 2007 року за №4844781, зроблений Приватним нотаріусом ОСОБА_9 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1. Згідно вказаного запису, арешт квартири накладено відповідно до ухвали Першотравенського міського суду №б/н від 02 червня 1998 року. Власником квартири значиться ОСОБА_13.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на належне позивачам майно безпідставно накладено арешт, чим порушені їх майнові права щодо розпорядження власністю, так як на момент внесення записів у Єдиний реєстр заборони відчуження обєктів нерухомого майна за №4460304 від 07 лютого 2007 року та за №4844781 від 20 квітня 2007 року, спірна квартира належала позивачам та право власності на неї, було зареєстроване ними в органах БТІ 26 листопада 1997 року, тобто до винесення судом ухвал № б/н від 12 січня 1998 року та 02 червня 1998 року про накладення арешту на майно.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(даліКонвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Тобто, право приватної власності позивачів є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах Immobiliare Saffi v. Italy, заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Також, суд наголошує на тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі James and Others v. the United Kingdom, п. 50, Series A № 98).

Відповідно до положення ст.47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 30 ЦПК України передбачено, що позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Статтями 316-320, 321, 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статями 386-393 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Згідно ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, позовні вимоги позивачів про скасування арешту з квартири АДРЕСА_2, який зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за №4844781 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що ж стосується позовних вимог в частині виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису від 20 квітня 20077 року №4844781 про арешт квартири АДРЕСА_1, то вони не підлягають задоволенню, оскільки внесення інформації та виключення записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна не відноситься до компетенції суду, а вноситься відповідною компетентною особою на підставі, в тому числі, і рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 7, 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273 ЦПК України, ст.ст. 316-320, 321, 328, 386-393 ЦК України, - суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна задовольнити частково.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, накладений на підставі ухвали Першотравенського міського суду, Дніпропетровської області № б/н від 02 червня 1998 року (реєстраційний номер обтяження 4844781).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

СУДДЯ: С.С. Кривошея