РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/24347/18

Провадження № 22-ц/4815/539/19

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: ОСОБА_2, ОСОБА_3

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2019 року (ухвалене у складі судді Галінської В.В.; повний текст рішення суду складено 11 лютого 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

26 грудня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2018 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 прийняв у позику грошові кошти у розмірі 2500 доларів США на строк до 25 червня 2018 року.

Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою, що відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 ЦК України.

Станом на 20 грудня 2018 року сума позики в розмірі 2500 доларів США не повернута.

З дати настання строку повернення позики і по 20 грудня 2018 року минуло 177 днів прострочення виконання зобовязання, а отже, в силу п. 7 Договору позики, позичальнику за цей період нараховуються штрафні санкції (3 % річних від простроченої суми) за кожен день прострочення.

Просила суд стягнути з ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за договором позики від 25 травня 2018 року у розмірі 2500 доларів США та 3 % річних в розмірі 36 доларів США 36 центів, а разом 2536 доларів США 36 центів.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач повернув кошти згідно укладеного договору позики чоловіку позивача ОСОБА_6 в день придбання квартири на вулиці Млинівська в м. Рівне, однак позивачем оригінал розписки не було повернуто відповідачу.

08 лютого 2019 року ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, у якій вона, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що жодних належних та допустимих доказів повернення коштів за договором відповідачем не надано, а судом не встановлено.

Поясненнями сторони та свідків не може доводитися факт виконання зобовязання за договором позики.

Факт неповернення відповідачем позичених коштів підтверджується наявністю у позивача оригіналу договору позики та розписки відповідача на ньому про отримання коштів.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що 25 травня 2018 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_5 (позичальник) укладено договір позики, згідно умов якого позикодавець передала, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у розмірі 2500 доларів США, а позичальник зобовязався повернути таку ж саму суму грошових коштів в термін до 25 червня 2018 року в порядку та на умовах, передбачених цим договором (а.с. 7).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, у тому числі, грошових коштів (частина третя статті 1049 ЦК України).

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 вказувала, що позичальник не виконав зобов'язання щодо повернення грошових коштів у встановлений договором строк та, на підтвердження своїх доводів, надала суду оригінал договору позики.

Заперечуючи проти позову, відповідач не оспорював наявність боргового документа у позивача, однак зазначав, що позику повернув повністю за три дні до закінчення встановленого договором строку повернення коштів, на вулиці Млинівська в м. Рівне, чоловіку позивача ОСОБА_6, в день придбання ними з позивачкою квартири.

Обставини повернення позики відповідачем підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що пояснення свідків не можуть вважатися належними доказами повернення відповідачем боргу не заслуговують на увагу.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Таким чином, показання свідків мають однакову юридичну силу, на рівні з іншими засобами доказування, для підтвердження чи спростування обставин справи, зокрема, факту повернення позики відповідачем.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

ОСОБА_10 ОСОБА_1

Судді: С.В. Боймиструк

ОСОБА_3