Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4032/18
Провадження №: 2/332/172/19
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2019 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А., за участю секретаря судового засідання - Ковтуна В.І., представника третьої особи Салата Н.П., заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу № 332/4032/18 (провадження № 2/332/172/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета споруДепартамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (до перейменування назва АДРЕСА_2 . Крім позивача у вказаній квартирі зареєстровані: її донька ОСОБА_2 і онук ОСОБА_3 , які виселились з квартири і фактично в ній не проживають, що створює для позивача перешкоди у здійснені права власності та порушує її право на отримання субсидії. Ніяких речей відповідачів у квартирі немає, ОСОБА_2 не бере участі в утриманні вказаного житла. Посилаючись на вимоги ст.ст. 317, 319, 321, 386 та 405 ЦК України позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позові, та пояснила, що після придбання нею квартири за адресою: АДРЕСА_3 , вона, на прохання відповідача ОСОБА_2 , дала згоду на її реєстрацію та реєстрацію малолітнього ОСОБА_3 у цьому житлі. В квартирі відповідачі не проживали, їх речей там немає. Коли позивач звернулась до доньки з питання участі в утриманні житла, ОСОБА_2 перестала із нею спілкуватись. Де зараз проживає донька із онуком позивачу невідомо. Донька перебуває у зареєстрованому шлюбі, вони із чоловіком винаймали житло. У якій школі навчається онук позивачу також невідомо.
Відповідач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , повторно в судове засідання не з`явилась і від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, відзив на позовну заяву вона не подала. Про дату, час і місце судового засідання відповідач повідомлялася своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку шляхом надіслання судової повістки за адресою її місця проживання. Положеннями п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до інформації, наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради суду про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 , остання значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 , на яку й було надіслано судову повістку з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, оскільки відповідач не повідомила суду іншої адреси. Конверт було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання. Разом з тим, відповідач повідомлялася своєчасно та належним чином в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідачів було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади 06.05.2019 року та 17.05.2019 року. Але відповідач до суду жодного разу не з`явилась, причини своєї неявки не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала. З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечувала.
Представник третьої особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради Салата Н.П., яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні не підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 , оскільки порушуються права малолітньої права.
Представник третьої особи - Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився. Від представника вказаної установи надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, проти позовних вимог ОСОБА_1 не заперечують(а.с.183,197).
Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, дійшов таких висновків.
Відповідно до ст. 41 Контституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).
Згідно ч.4,5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом із ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку(квартири) член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно(ч.2 ст. 156 ЖК Української РСР) .
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку(квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Під час розгляду справи встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 24 вересня 2013 року за реєстровим № 1961(а.с.12). Право власності зареєстровано в установленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.13). Таким чином, судом на підставі наданих позивачем допустимих та достовірних доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за вище вказаною адресою.
З інформації, наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , яка є дочкою позивача, та малолітня дитина відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до теперішнього часу значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.18,19)
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що проживає по-сусідству з позивачем з листопада 2015 року, спілкується з нею та бувала у гостях. Доньку позивача за адресою її проживання свідок ніколи не бачила, її речей у квартирі немає.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що протягом двох останніх років підтримує із позивачем дружні відносини, разом працюють. Свідок часто зі своєю донькою навідується у гості до ОСОБА_1 , яка проживає у квартирі разом зі своєю дитиною. Свідку не було відомо, що у позивача є ще дочка та онук; за місцем проживання позивача він їх ніколи не бачив, їх речей у квартирі також немає.
Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її дочкою, відповідач ОСОБА_2 онукою, а малолітній ОСОБА_3 правнуком. Власником квартири АДРЕСА_1 є її дочка - позивач ОСОБА_1 .. На прохання відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 зареєструвала у належному їй житлі свою дочку ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3 , але вони фактично в квартирі не проживали і зараз житлом не цікавляться. Відповідач ОСОБА_2 обіцяла своїй матері ОСОБА_1 , що буде брати участь в утриманні квартири, але вказану обіцянку не виконує. Де на теперішній час проживає відповідач зі своєю дитиною, їй невідомо. Вона лише іноді зустрічає ОСОБА_2 на вулиці, але до матері вона не приходить.
Таким чином, судом встановлено та підтверджується поясненнями позивача і допитаних свідків, що відповідач ОСОБА_2 і її малолітня дитина ОСОБА_3 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 за згодою позивача, але протягом тривалого часу вони в цьому житлі не проживають. Вказані обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 на теперішній час добровільно відмовилась від права користування спірним жилим приміщенням. З пояснень позивача і свідка ОСОБА_6 випливає, що відповідач перебуває у шлюбі, винаймала разом із чоловіком житло, а до спірної квартири не проявляє інтересу, не несе витрати на утримання квартири та оплату житлово-комунальних послуг.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.1 ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом(ч.2 ст. 405 ЦК України).
Як встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не є ані власником, ані співвласником спірноїквартири, договір найму житла з ним не укладався і вона, в розумінні ст. 64, 156 ч.4 ЖК України, є лише колишнім членом сім`ї власника спірної квартири ОСОБА_1 , як її дочка, та саме з цих підстав вона була зареєстрована в спірній квартирі.
Оскільки реєстрація відповідача ОСОБА_2 у квартирі на даний час створює позивачу перешкоди у користуванні власністю, зокрема, щодо оплати комунальних послуг за особу, яка фактично в квартирі не проживає, та неможливість реалізації права на отримання субсидії, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, підлягає задоволенню, оскільки, як зазначалося вище, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами факт того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає без поважних причин у спірній квартирі тривалий період часу більш ніж один рік, не бере участі у витратах, пов`язаних з утриманням цього житла, оплаті комунальних послуг, що свідчить про те, що відповідач втратила до цього житла будь-який інтерес та не ставиться до цього житла, як до свого постійного місця проживання, так як за весь цей час до квартири не поверталася, не намагалася у неї вселитися та в неї не проживала. Матеріали справи не містять доказів створення позивачем перешкод відповідачу у проживанні в спірній квартирі, також як і не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між позивачем і відповідачем виникали конфлікти, внаслідок яких остання змушена була виселитися зі спірного житла. Таким чином, всі вище зазначені дії відповідача ОСОБА_2 свідчать про те, що вона втратила інтерес до цього житлового приміщення і не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, у зв`язку з чим вона може бути визнана такою, що втратила право користування цим житлом, як член сім`ї власника житла,у відповідності до вимог ч 2 ст. 405 ЦК України, внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік.
При цьому, при вирішенні спору по суті суд враховує вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач жодного разу в судове засідання не з`явилась, не скористалась своїми процесуальними правами учасника справи, не надала відзиву на позов та не надала суду жодних доказів, якщо у неї такі малися, що спростовують доводи позивача і надані нею докази в обґрунтування позовних вимог.
Вирішуючи позов в частині визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив правокористування житловим приміщенням, суд виходить із таких обставин.
Як вже зазначалось судом, при вирішені позову про захист права власності особи підлягає встановленню судом наявність перешкод у користуванні власником своєю власністю.Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами частини першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Також суд при вирішенні позовних вимог у цій частині керується положеннями частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної РадиУкраїнської РСР № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, відповідно до якої в усіх діях щодо дітей,незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаютьсяпитаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами,першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Як встановлено судом, малолітній ОСОБА_3 був зареєстрований у спірному житлі у 2014 році як малолітня дитина відповідача ОСОБА_2 , яка є дочкою власника квартири ОСОБА_1 .. Вказана реєстрація була проведена за згодою позивача, що останньою не оспорюється. Таким чином, малолітній ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набув право користування спірною квартирою. Факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 разом із малолітньою дитиною, на її прохання у квартирі позивача, свідчить про їх незабезпечення на той час іншим житлом.
Одночасно суд звертає увагу, що Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право володіти, користуватись та розпоряджатись ним на свій розсуд.Однак, як зазначено в частині 3 статті 13 Конституції України власність зобов`язує, вона неповинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Тому право на житло охороняється лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Під час судового розгляду встановлено, що відповідач ОСОБА_2 добровільно відмовилась від права користування житлом, яке виникло в неї після реєстрації у 2013 році у квартирі. Але вказана поведінка матері не може бути підставою для порушення прав малолітньої дитини і позбавлення її права на житло. За умови відсутності у матеріалах справи інформації про фактичне місце проживання ОСОБА_3 , його забезпечення іншим придатним для проживання житлом,крім спірного, вирішення спору не в інтересах малолітньої дитини може мати негативні та невідворотні наслідки. На відміну від своєї матері, малолітній ОСОБА_3 не має можливості самостійно обрати місце свого проживання, тому його житлові права потребують додаткового захисту. Саме тому при вирішені цього позову суд у першу чергу виходить із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Крім того позивачем, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належним їй жилим приміщенням. Суд враховує, що реєстрація малолітнього ОСОБА_3 у квартирі не може порушувати право позивача на отримання субсидії з оплати житлово-комунальних послуг через відсутність у дитини будь-якого доходу. До органу опіки та піклування із питанням отримання дозволу на відчуження житла позивач також не зверталась. Будь-яких доказів наявності інших перешкод у здійснені права власності на житло з боку малолітньої дитини, позивачем суду надано не було.
Також суд бере до уваги, що комісією з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району на засіданні, яке відбулось 10.01.2019 року, з метою захисту житлових прав малолітнього ОСОБА_3 було прийнято рішення про доручення представнику органу опіки та піклування під час розгляду справи не підтримувати позовні вимоги ОСОБА_1 (а.с.55).
За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом не підлягають задоволенню через недоведеність позивачем перед судом наявності перешкод у користуванні квартирою через реєстрацію дитини.
Керуючись ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 29, 317, 319, 383, 386, 391, 405 ЦК України,ст.ст. 9, 150, 156 ЖК Української РСР, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 89, 259, 263-265, 268,274, 280-282 ЦПКУкраїни, суд,-
Визнати ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий) такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .
У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявоювідповідача, яку може бути подано до Заводського районного суду м. Запоріжжя протягом 30 днів здня ухвалення рішення.Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його ухвалення,має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо таказаява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк наподання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску зінших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом поданняапеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня йогоухвалення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частинусудового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строкобчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішеннясуду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновленняпропущеного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України,не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишенов силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складений та підписаний суддею 10 червня 2019 року.
Суддя Андрюшина Л.А.