Справа № 159/4256/18 Головуючий у 1 інстанції: Наваляний Т. Д.
Провадження № 22-ц/802/405/19 Категорія: 54 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Данилюк В.А., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Волинський обласний санаторій матері і дитини «Турія», Волинської обласної ради в особі відділу з питань спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області виконавчого апарату про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що в період з 08.05.1987 по 30.11.2016 перебувала в трудових відносинах з КП «Волинський обласний санаторій матері і дитини « Турія ». 30.11.2016 її звільнено з посади помічника директора по виробничій частині на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Вказує, що при звільненні їй не була виплачена заробітна плата, а також компенсація за 63 календарних дні невикористаної відпустки. Таким чином, на момент звільнення утворилася заборгованість по заробітній платі, яка складає 10573,18 гривні. На неодноразові звернення позивача до підприємства з проханням виплатити всі суми, що належать при звільненні їй відмовлено. У відповідності до ст. ст. 116, 117 КЗпП України з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача в її користь

заборгованість по заробітній платі та невиплачену компенсацію за невикористану відпустку в сумі 10537,18 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 133100,80 грн. та понесені нею судові витрати.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2019 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» в користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 10537 (десять тисяч п`ятсот сімдесят три) гривні 18 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23173 (двадцять три тисячі сто сімдесят три) гривні 80 копійок.

Стягнути з Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В решті позову відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості з заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» на користь держави судовий збір у сумі 1921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) гривню.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в позові та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розміру судового збору - змінити.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала у Волинському обласному санаторії матері і дитини «Турія» на посаді помічника директора по виробничій частині, що стверджується копією трудової книжки.

Відповідно до наказу № 74 від 30.11.2016 ОСОБА_1 , помічника директора по виробничій частині звільнено з займаної посади з 30.11.2016 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

На час звільнення заборгованість із заробітної плати позивача становить 10573,18 грн., що підтверджується довідкою від 20.08.2018 № 04.

З довідки від 20.08.2018 № 09 вбачається, що середній заробіток ОСОБА_1 за останніх два робочих місяці складає 8913,17 грн.

Конституція України гарантує кожному громадянину право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України "Про оплату праці" та Кодекс законів про працю України.

Статтею 141 КЗпП встановлено, що обов`язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз`яснив Верховний Суд України в абз. 1 п. 20 постанови Пленуму від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, за положеннями статей 116, 117 КЗпП України у разі не виплати належних працівникові сум при звільненні з роботи, при відсутності спору про їх розмір, на роботодавця покладається відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, якщо він не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Судом першої інстанції встановлено, що звільнивши ОСОБА_1 з роботи, підприємство не провело з нею повний розрахунок, тобто не виплатило належну їй заробітну плату в розмірі 10573,18 грн., а тому суд прийшов до правильного висновку про стягнення вказаної суми з відповідача в користь позивача.

Рішення суду в цій частині не оскаржується сторонами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції встановивши наявність заборгованості по заробітній платі прийшов до правильного висновку, що оскільки відповідачем в день звільнення позивача не було проведено виплату усіх належних сум, то стягненню з відповідача в користь позивача підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Однак, обраховуючи час затримки такого розрахунку суд помилково виходив з того, що згідно наказу № 01-К від 17 лютого 2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду тимчасово виконуючого обов`язки директора Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» і визначив час розрахунку з дня звільнення до 17 лютого 2017 року, що становить 78 днів і за цей період стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Такий висновок суду не відповідає вимогам ст. 117 КЗпП України, а тому рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи те, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становив 297,10 грн. та, що заробітна плата не виплачена до 27 серпня 2018 року дня звернення до суду, що становить 448 робочих дні, а тому виходячи з заявлених позовних вимог стягненню з відповідача в користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 133100,80 грн.(297,10(грн.)* 448(дні)).

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин суд першої інстанції, задовольнивши частково позовні вимоги позивача, прийшов до правильного висновку про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, проте вважав, що затримка розрахунку становила 78 днів, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в означеній частині.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено 2146,50 грн. судового збору при подачі апеляційної скарги. Разом з цим, в ході розгляду справи було встановлено, що позивачем за подання апеляційної скарги було надміру сплачено судовий збір в розмірі 1057 грн. 20 коп.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

З врахуванням наведеного, слід стягнути з Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» в користь ОСОБА_1 1089,30 судового збору за подання апеляційної скарги та стягнути з Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» в дохід держави 1436, 38 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Надміру сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 грн. 20 коп. підлягає поверненню Управлінням Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області позивачу ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 368, 374, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2019 року в даній справі в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розміру судового збору змінити.

Стягнути з Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» в користь ОСОБА_1 133100(сто тридцять три тисячі сто) грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1089(одну тисячу вісімдесят дев`ять) грн. 30 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» в дохід держави 1436(одну тисячу чотириста тридцять шість) грн. 38 коп. судового збору за подання позовної заяви.

В решті рішення залишити без змін.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у м.Луцьку Волинської області повернути ОСОБА_1 надміру сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 грн. 20 коп., згідно з квитанцією 0.0. від 12.04.2019 року, що внесений на розрахунковий рахунок № 0003, банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.); код банку отримувача - 38009628; МФО отримувача- 899998 (оригінал квитанції знаходиться в матеріалах справи).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді