ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/297/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Талалай О.І.,

секретар - Дубова М.В.,

з участю представників сторін,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Оптіма» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2018 року, суддя Салоїд Н.М., у справі за позовом Приватного підприємства «Оптіма» до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антонюк Ія Володимирівна, про визнання недійсними договору купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором,

встановила:

В червні 2018 року ПП «Оптіма» звернулося до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсними договору купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором.

В обґрунтування позову ПП «Оптіма» вказало, що 26.06.2007 року ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк» уклали кредитний договір № 39.3ВН/7/15-клн, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надано відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі в сумі 488400 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 26.06.2007 року між ПП «Оптіма» та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено іпотечний договір № 39.3ВН/7/101/15-клн, за яким ПП «Оптіма» передало в іпотеку ВАТ «Кредитпромбанк» нежитлове приміщення на умовах визначених договором. В подальшому на підставі договорів ВАТ «Кредитпромбанк» замінений новим кредитором ПАТ «Дельта Банк». 18.04.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 388/К, за яким ПАТ «Дельта Банк» передає у власність ОСОБА_1 майнові права, які виникли та можуть виникнути в майбутньому з кредитного договору № 39.3ВН/7/15-клн від 26.06.2007 року укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк», іпотечного договору № 39.3ВН/7/101/15-клн від 26.06.2007 року, укладеного між ПП «Оптіма» та ВАТ «Кредитпромбанк» та договору поруки № 39.3ВН/7/П01/15-клн від 26.06.2007 року, укладеного між ПП «Оптіма» та ВАТ «Кредитпромбанк». 18.04.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 39.3ВН/7/101/15-клн від 26.06.2007 року, за яким ПАТ «Дельта Банк» передає ОСОБА_1 право вимоги за вказаним іпотечним договором, укладеним між ПАТ «Оптіма» та ВАТ «Кредитпромбанк».

На думку позивача умови договору купівлі-продажу майнових прав № 388/К від 18.04.2018 року, містять ознаки договору факторингу, а на час укладення оспорюваного договору існували обмеження щодо укладення договорів факторингу фізичною особою. Фактично договір купівлі-продажу майнових прав від 18.04.2018 року № 388/К є удаваним правочином, оскільки був укладений з метою приховати інший правочин, а саме договір факторингу.

ПП «Оптіма» просило суд на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України визнати недійсними договір купівлі-продажу майнових прав від 18.04.2018 року № 388/К, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 та договір від 18.04.2018 року про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 39.3ВН/7/101/15-клн від 26.06.2007 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.10.2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ПП «Оптіма» просило апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт вказав, що суд неправильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального права, оскільки докази вказують на те, що оспорювані правочини є недійсними, оскільки були укладені з метою приховання правочину, який фактично було укладено між сторонами, а саме договору факторингу. Оскільки стороною договору факторингу, (фактором), не може бути фізична особа, тому спірні договори повинні бути визнані недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 235 ЦК України. Також вказав на порушення своїх прав оспорюваними договорами, оскільки у зв'язку зі зміною кредитора він позбавлений можливості звернутися до Банку з пропозицією рефінансування чи реструктуризації кредиту, отримати виписки по рахунку.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі заперечили проти доводів апелянта, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги.

Представники відповідачів в суді проти апеляційної скарги заперечили, просили залишити рішення суду без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 26.06.2007 року ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк» уклали кредитний договір № 39.3ВН/7/15-клн, відповідно до умов якого ОСОБА_3 було надано відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі в сумі 488400 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 26.06.2007 року між ПП «Оптіма» та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено іпотечним договір № 39.3ВН/7/101/15-клн, за яким ПП «Оптіма» передало в іпотеку ВАТ «Кредитпромбанк» нежитлове приміщення на умовах визначених договором. В подальшому на підставі договорів ВАТ «Кредитпромбанк» замінений новим кредитором ПАТ «Дельта Банк».

18.04.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 388/К, за яким ПАТ «Дельта Банк» передало у власність ОСОБА_1 майнові права, які виникли та можуть виникнути в майбутньому з кредитного договору № 39.3ВН/7/15-клн від 26.06.2007 року укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк», іпотечного договору № 39.3ВН/7/101/15-клн від 26.06.2007 року, укладеного між ПП «Оптіма» та ВАТ «Кредитпромбанк» та договору поруки № 39.3ВН/7/П01/15-клн від 26.06.2007 року, укладеного між ПП «Оптіма» та ВАТ «Кредитпромбанк». Підставою для укладення договору стала перемога ОСОБА_1 на електронному аукціоні щодо продажу майновий прав, активів АТ «Дельта Банк» від 23.03.2018 року, відповідно до рішення №3145 від 24.07.2017 року Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження умов продажу активів АТ «Дельта Банк». Зазначений електронний аукціон відбувся в межах процедури ліквідації АТ «Дельта Банк». Грошові кошти за укладеним договором купівлі-продажу майнових прав №388/К від 18.04.2018 року в сумі 5 347 692 грн. 91 коп. були сплачені покупцем ОСОБА_1 відповідно до платіжних квитанцій.

Цього ж дня між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 39.3ВН/7/101/15-клн від 26.06.2007 року, за яким ПАТ «Дельта Банк» передає ОСОБА_1 право вимоги за вказаним іпотечним договором, укладеним між ПАТ «Оптіма» та ВАТ «Кредитпромбанк».

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду у справі № 822/1659/18 від 22.05.2018 року, яка набрала законної сили, було проведено заміну стягувача, ПАТ «Дельта Банк» на ОСОБА_1 у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення, яке належить ПП «Оптіма» на підставі укладеного договору купівлі-продажу майнових прав № 388/К від 18.04.2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що оспорювані договори відповідають вимогам ЦК України, не є договорами факторингу, тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.

Такі висновки суду є правильними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб'єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб'єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов'язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Судом першої інстанцій встановлено, що за спірним договором право вимоги до боржника передано від ПАТ «Дельта Банк» відповідачу ОСОБА_1, за що отримано від неї компенсацію у розмірі 5 347 692 грн. 91 коп.

Отже, у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому відступлення права вимоги є правочином (договором) на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. При відступленні права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом або договором.

Крім того, відповідно до пункту 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16, в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Відповідний правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 18.12.2018 року, справа №501/2309/16-ц.

Таким чином, висновок суду про те, що право вимоги за кредитним договором перейшло до відповідача ОСОБА_1 на підставі договору цесії є таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про недійсність спірних договір з тих підстав, що сторони договірних відносин умисно уклали спірні правочини з метою приховання договору факторингу, який вони насправді вчинили є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як правильно було встановлено судом, продаж майнових прав на відкритих торгах був здійснений АТ «Дельта Банк» на підставі рішення №3145 від 24.06.2017 року Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження умов продажу активів АТ «Дельта Банк».

Укладання договору купівлі-продажу майнових прав №388/К від 18.04.2018 року на підставі результатів проведення електронних торгів від 23.03.2018 року щодо реалізації майнових активів Банку в процесі його ліквідації відбулося у відповідності до приписів п. 4 р. VII Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням №388 від 24.03.2016 року Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, зареєстрованого в МЮ України 20.04.2016 року, №606/28736, ст.ст. 48, 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Електронний аукціон відбувся в межах процедури ліквідації АТ «Дельта Банк». Результати зазначеного вище електронного аукціону від 23.03.2018 року були відображені в протоколі №UA-EA-2018-01-31-000017-а, 5 347 692,91 грн., за які ОСОБА_1 придбала майнові права, було внесено нею повністю.

При цьому необхідно зазначити, що іншого порядку реалізації активів банку в стадії ліквідації, ніж продаж його активів фізичним або юридичним особам законодавчими нормами не передбачено. Таким чином, є необґрунтованими доводи апелянта про те, що в даному випадку мають місце умисні дії сторін спірного договору, спрямовані на приховання договору факторингу. Сама процедура, сам факт придбання майнового права банку з відкритого електронного аукціону, в якому мають право приймати участь як фізичні так і юридичні особи, виключає можливість сторін договору вчинити дії щодо укладення фіктивного правочину з метою приховання іншого правочину, оскільки такі дії повинні характеризуватися умислом, цілеспрямованістю на настання таких наслідків з боку обох сторін правочину (ч. 1 ст. 235 ЦК України).

Таким чином, оскільки судом не встановлено обставин які б свідчили про удаваність спірних правочинів, тому вимоги позивача про визнання недійсними договорів з підстав, визначених ч.ч. 1 ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 235 ЦК України не можуть бути визнані обґрунтованими.

Посилання апелянта на порушення його прав спірними договорами є безпідставним, оскільки ОСОБА_1, як новий кредитор в грошовому зобов'язанні, має право вчиняти дії щодо кредитного боргу, які не суперечать вимогам закону та входять до її компетенції, зокрема, вирішувати питання відстрочки, розстрочки зобов'язання, надавати інформацію щодо кредитних зобов'язань боржника.

Не спростовують висновків суду першої інстанції й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Оптіма» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17.04.2019 року.

Головуючий Судді