Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 346/6151/16-ц

провадження № 61-36054св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватне підприємство «Альма-Віта»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Альма-Віта» (далі - ПП «Альма-Віта») про стягнення заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 листопада 2013 року по 12 вересня 2016 року ОСОБА_4 працював старшим менеджером в ПП «Альма-Віта». 12 вересня 2016 року його було звільнено з роботи за згодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України. Проте при звільненні відповідачем не в повному обсязі проведено з ним розрахунок.

Уточнивши позовні вимоги позивач зазначив, що 08 вересня 2016 року він отримав у відповідача розрахункову відомість, згідно якої за два дні серпня 2016 року йому нараховано лише 106,0 грн та не доплачено 111,00 грн

(108,5 х 2 = 217,00 грн - 106,00 грн). Такі дії вчинено на підставі неправомірного наказу відповідача від 29 квітня 2016 року № 73/3, згідно якого його переведено на 4 годинний робочий тиждень.

Крім того, з роботи позивач звільнений з 12 вересня 2016 року. При цьому заява на звільнення написана 08 вересня 2016 року, а 09 вересня 2016 року ОСОБА_4 був на лікарняному, однак за ці два дні відповідач не розрахувався в сумі 217,00 грн.

14 вересня 2016 року при виплаті лікарняних коштів старший менеджер

ПП «Альма-Віта» безпідставно вирахував з нього 710,00 грн за нібито не проведені позивачем розрахунки з ФОП Рачок ще в 2015 році. ОСОБА_4 вважає таке стягнення необґрунтованими, оскільки акти звірки взаєморозрахунків він особисто подавав бухгалтерові. В акті про результати інвентаризації наявних коштів станом на 21 липня 2015 року про такий борг не йдеться.

Вищевказані кошти на день звільнення відповідачем не виплачено. Позивач вважає, що на підставі статті 117 КЗпП України з відповідача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки, а саме за період з 12 вересня

2016 року по 05 квітня 2017 року - 144 робочих дні. З урахуванням розміру середньоденного заробітку - 108,5 грн, розмір компенсації становить

15 624,00 грн (108,5 грн х 144 робочі дні), 328,00 грн та 710,00 грн а також

5 000,00 грн моральної шкоди, на підтвердження завдання якої позивач подав копію довідки МСЕК про інвалідність і виписку з історії хвороби.

Всього разом ОСОБА_4 просив суд стягнути з ПП «Альма-Віта»

21 662,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області

від 10 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів наявність порушень зі сторони відповідача при звільненні. Зокрема судом встановлено, що на час видачі трудової книжки з позивачем було проведено повний розрахунок, а вимушеного прогулу як такого не було, оскільки не встановлено факту неповного нарахування зарплати за серпень та вересень 2016 року, а лікарняний листок позивачем не пред'явлено до оплати.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області

від 17 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

30 серпня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2017 року та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що незаконним є утримання з позивача 710,62 грн.

Судом не надано належної оцінки наказу від 29 квітня 2016 року № 73/3, яким встановлено 4 годинний робочий тиждень, адже йдеться про зміну істотних умов праці.

Суд не дослідив вимоги щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_4 надійшла заява, в якій заявник, просить не переглядати оскаржувані судові рішення в частині відшкодування моральної шкоди.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги з урахуванням заяви ОСОБА_4, зводяться до незгоди з ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області

від 10 серпня 2017 року, якою залишено без змін рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року, в частині позовних вимогОСОБА_4 до ПП «Альма-Віта» про стягнення заробітної плати та компенсації за затримку розрахунку.

В іншій частині ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області

від 10 серпня 2017 року, якою залишено без змін рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року, не оскаржується, а тому згідно правил статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряється.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків судів попередніх інстанцій:

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ПП «Альма-Віта», працюючи старшим менеджером з

01 листопада 2013 року по 12 вересня 2016 року.

Наказом від 12 вересня 2016 року № 202 ОСОБА_4 звільнено згідно його заяви за згодою сторін за правилами пункту 1 статті 36 КЗпП України.

05 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до ПП «Альма-Віта» з листом, у якому просив надати письмовий розрахунок коштів у розмірі 1 287,25 грн та лікарняних 1 610,00 грн.

Згідно довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, видану ПП «Альма-Віта» від 05 липня 2016 року № 252, сума заробітної плати ОСОБА_4 у період з листопада 2013 року по червень 2016 року становила 78 375,79 грн.

Згідно довідки від 09 серпня 2017 року № 177, оглянутої судом апеляційної інстанції в судовому засіданні, оклад старшого менеджера ОСОБА_4 з січня 2015 року по жовтень 2015 року складав 2 500,00 грн, з листопада

2015 року по день звільнення - 12 вересня 2016 року - 2 576,00 грн, що відповідає даним наведеної вище довідки.

Згідно розрахункової відомості від 08 вересня 2016 року, позивачу при звільненні виплачено відпускних - 1 287,25 грн, заробітної плати за серпень 2016 року - 106,00 грн, а разом 1 393,25 грн.

14 вересня 2016 року позивачу було виплачено роботодавцем 1 610,00 грн лікарняних за попередні періоди. Дану обставину позивач в засіданні апеляційного суду не заперечив.

За даними, відображеними у листку непрацездатності від 09 вересня

2016 року серія АДД № 5133006, ОСОБА_4 перебував на лікарняному з

09 вересня 2016 року по 11 вересня 2016 рік включно.

Згідно розписки, ОСОБА_4 отримав трудову книжку у ПП «Альма-Віта»

14 вересня 2016 року, претензій до оформлення трудової книжки не мав.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Досліджуючи обставини, на яких наголошує позивач, в частині вимог щодо неповної виплати зарплати за 2 дні серпня 2016 року судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для виплати 50 % заробітку послужив наказ № 73/3 від 29 квітня 2016 року.

Згідно даного наказу підприємство у зв'язку із зменшенням обсягів реалізації продукції, перевело старшого менеджера ОСОБА_4 на 4 годинний робочий тиждень з 01 травня 2016 року.

З ним позивач був ознайомлений, у встановленому порядку заперечень не подавав та не оскаржував, тому підстави вважати дії відповідача неправомірними в цій частині відсутні.

Що ж до ненарахування зарплати за 2 дні вересня 2016 року за час перебування позивача на лікарняному, як встановлено під час апеляційного перегляду, позивач спірний лікарняний листок не пред'являв на підприємство, відповідно останнім не було проведено відповідні нарахування. Зазначену обставину ОСОБА_4 не заперечував.

В частині вимоги про незаконне утримання з ОСОБА_4 при розрахунку 710,62 грн, суди дійшли висновку, що такий факт не доведено позивачем. Зокрема, у справі відсутні будь-які докази, як то первинні бухгалтерські чи інші документи, з яких можна зробити висновок про утримання із заробітку спірної суми. Посилання позивача в цьому випадку на запис від руки вчинений на «Відомості виплати коштів за лікарняні дні» про зняття 710,00 грн таким доказом вважатися не може. Сама по собі наявність акта взаємозвірки по розрахунках з підприємцем Рачок та копії накладних не вказують ні на факт утримання коштів із зарплати, ні на причинно-наслідковий зв'язок між такими подіями. Інших доказів позивачем не представлено.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог суд першої інстанції з яким погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів наявність порушень зі сторони відповідача при звільненні. Зокрема судом встановлено, що на час видачі трудової книжки з позивачем було проведено повний розрахунок, а вимушеного прогулу як такого не було, оскільки не встановлено факту неповного нарахування зарплати за серпень та вересень 2016 року, а лікарняний листок позивачем не пред'явлено до оплати.

Ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2017 року, якою залишено без змін рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року, в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в касаційному порядку позивачем не оскаржувалась, а тому відповідно до правил статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевірялась.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області

від 10 серпня 2017 року, якою залишено без змін рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року, в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ПП «Альма-Віта» про стягнення заробітної плати та компенсації за затримку розрахунку - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2017 року, якою залишено без змін рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року, в частині позовних вимогОСОБА_4 до приватного підприємства «Альма-Віта» про стягнення заробітної плати та компенсації за затримку розрахунку залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є.Червинська