Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 127/27237/15-ц

провадження № 61-16077св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Акціонерна компанія «Укрресурси»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 13 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Стадника І. М., Міхасігина І. В., Войтка Ю. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Акціонерної компанії «Укрресурси» (далі - АК «Укрресурси») про стягнення середнього заробітку та компенсації за невикористані дні відпустки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що наказом Державної акціонерної компанії «Укрресурси» від 01 грудня 2015 року № 1 на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження, виданого ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві від 22 жовтня 2015 року, змінено дату його звільнення

з посади заступника директора заводу «Модуль» із 08 травня 2012 року на нову дату звільнення 01 грудня 2015 року та видана трудова книжка.

Заочним рішенням Вінницького міського суду від 08 липня 2015 року, яке набрало законної сили, його середній заробіток на основній посаді заступника директора заводу «Модуль» встановлений у розмірі 9 000,00 грн.

За сумісництвом посади головного бухгалтера йому виплачували 50 % (4 500,00 грн) від основного посадового окладу.

Зазначені обставини встановлені судовими рішення, що набрали законної сили.

Відповідач не провів із ним повного розрахунку при звільненні, чим порушує його права, передбачені статтями 47, 116 КЗпП України, а також не нарахував і не виплатив йому відповідно до статті 83 КЗпП України компенсацію за дні щорічних невикористаних відпусток.

Враховуючи наведене, позивач, посилаючись на вказані правові норми, а також на статтю 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача на свою користь середньомісячний заробіток при звільненні за період із 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року (42,5 міс. * 13 500,00 грн) = 573 750,00 грн та компенсацію за дні щорічних невикористаних відпусток за період із 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року, тобто за 3 роки 6 місяців 22 дні в сумі 49 950,00 грн, а всього 623 700,00 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що всупереч вимогам статті 60 ЦПК України позивач не довів виконання ним роботи на посаді заступника директора з будівництва заводу «Модуль», правонаступником якого є відповідач, а натомість згідно із судовими рішеннями від 08 липня 2015 року та від 04 грудня 2015 року з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_4 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку та видачі позивачу трудової книжки за період із 2002 року по 24 червня 2015 року, та середній заробіток за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки за період із 25 червня 2015 року по 04 грудня 2015 року відповідно. Документів, що свідчать про затримку розрахунку та видачі трудової книжки на день винесення рішення позивачем не надано.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року прийнято відмову ОСОБА_4 від позовної вимоги в частині стягнення з ДАК «Укрресурси» середньомісячного заробітку при звільненні з роботи, а саме в частині оплати 4 500,00 грн за сумісництво посади головного бухгалтера заводу «Модуль». Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року в цій частині скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 06 травня 2016 року про виправлення описки, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_4 25 446,57 грн грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за період із 09 травня 2012 року до 01 грудня 2015 року. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку та компенсації за невикористані відпустки скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не було предметом касаційного перегляду рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки, а тому вказані позовні вимоги не були предметом нового апеляційного розгляду.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 13 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку при звільненні скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ДАК «Укрресурси» про стягнення середньомісячного заробітку при звільненні за період із 24 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року та компенсації за невикористані відпустки за цей же період у частині, що не стягнута рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року відмовлено з інших підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку при звільненні та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середньомісячного заробітку при звільненні за період із 24 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року та компенсації за невикористані відпустки за цей же період у частині, що не стягнута рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року, апеляційний суд виходив із того, що частково вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні щорічних відпусток задоволені й компенсацію стягнуто рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року, позивач погодився з ним в цій частині і не оскаржував його в касаційному порядку. При цьому компенсацію стягнуто за невикористані ним 86 днів відпустки саме за період з 09 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року в сумі 25 446,57 грн, виходячи із заробітної плати в розмірі 9 000,00 грн, тобто за основною посадою, проте апелянт наполягав на стягненні компенсації за дні невикористаних відпусток за період із 09 травня 2012 року по 26 грудня 2015 року враховуючи доплату за сумісництво посади щомісячно в сумі 4 500,00 грн. Проте позивач, не чекаючи результатів касаційного перегляду судових рішень у цій справі, звернувся до суду з іншим позовом до відповідача з позовними вимогами про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки видачі трудової книжки, компенсацій за дні невикористаних щорічних відпусток і за затримку повного розрахунку та інших відшкодувань, за результатами розгляду якого 11 травня 2016 року Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено рішення, яким зокрема стягнуто з АК «Укрресурси» на користь ОСОБА_4 компенсацію за дні невикористаних щорічних відпусток, при щомісячній доплаті 4 500,00 грн, за період із 01 березня 2002 року по 26 грудня 2015 року в сумі 49 627,00 грн. При обчисленні розміру компенсаційного відшкодування суд врахував порядок і умови надання грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки згідно із Законом України «Про відпустки» та дійшов висновку про виплату позивачеві грошової компенсації за дні невикористаних щорічних відпусток за 13 років 9 місяців і 26 днів.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 13 лютого 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що він до початку розгляду справи в апеляційному суді подав заяву про те, що він немає вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні відпусток, а також про відшкодування за затримку повного розрахунку за період до 07 березня 2017 року, бо на момент розгляду справи ці вимоги вже були вирішені, проте апеляційний суд у порушення частини четвертої статті 206 ЦК України ухвалу за поданою ним заявою не прийняв та безпідставно продовжив розгляд справи по суті вказаних позовних вимог. При цьому, під час розгляду справи в апеляційному суді він неодноразово наголошував на тому, що просить розглянути вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період починаючи з 07 березня 2017 року і до моменту винесення судом рішення.

Крім того, апеляційний суд дійшов хибного висновку, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки (стаття 235 КЗпП України) та вимоги про стягнення середнього заробітку (статті 117 КЗпП України) є тотожними вимогами, оскільки Верховний Суд України у своїх постановах роз'яснював, що одночасне застосування цих норм є можливим, оскільки вказані вимоги є самостійними.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що до винесення ДАК «Укрресурси» наказу від 01 грудня 2015 року № 1 про зміну дати звільнення ОСОБА_4 на 01 грудня 2015 року останній вважався звільненим із посади з 08 травня 2012 року, проте з ним не було проведено повного розрахунку відповідно до вимог статей 47, 116 КЗпП України.

У зв'язку з цим судовими рішеннями з відповідача на користь ОСОБА_4 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за періоди:

з 08 травня 2012 року по 08 червня 2013 року в сумі 126 000,00 грн (рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2013 року в справі № 127/5303/13-ц);

з 09 червня 2013 року по 09 квітня 2014 року в сумі 90 000,00 грн (рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2014 року в справі № 127/4797/14-ц);

з 10 квітня по 09 червня 2014 року в сумі 18 000,00 грн (рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 червня 2014 року в справі № 127/9864/14-ц);

з 10 червня по 22 жовтня 2014 року в сумі 96 315,00 грн (рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2014 року в справі № 127/19667/14-ц);

з 23 жовтня 2014 року по 23 лютого 2015 року в сумі 36 000,00 грн (рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2015 року в справі № 127/201/15-ц);

з 24 лютого по 24 червня 2015 року в сумі 36 000,00 грн (рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2015 року в справі № 127/9712/15-ц);

з 25 червня по 04 грудня 2015 року в сумі 48 000,00 грн (рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року в справі № 127/23627/15-ц).

Всього за період часу з 08 травня 2012 року по 04 грудня 2015 року з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_4 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 450 315,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року стягнуто з АК «Укрресурси» на користь ОСОБА_4 зокрема компенсацію за дні невикористаних щорічних відпусток, при щомісячній доплаті 4 500,00 грн за період із 01 березня 2002 року по 26 грудня 2015 року в сумі 49 627,00 грн.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач просив стягнути з відповідача на свою користь середньомісячний заробіток при звільненні за період із 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року (42,5 міс. * 13 500,00 грн) = 573 750,00 грн та компенсацію за дні щорічних невикористаних відпусток за період із 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року, тобто за 3 роки 6 місяців 22 дні в сумі 49 950,00 грн, а всього 623 700,00 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-114цс13.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Проте, необхідно розрізняти за своїм характером правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем у період невиконання рішення суду про стягнення заборгованості по належним працівнику при звільненні сум, та правовідносини, коли остаточний розрахунок з працівником проведено та не виконується рішення суду про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України.

У першому випадку до правовідносин сторін застосовуються положення статті 117 КЗпП України, а саме: якщо працівнику не були виплачені належні від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, то за весь період затримки розрахунку при звільненні, до якого також може входити період невиконання рішення суду про стягнення указаних сум, з роботодавця підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за умов, передбачених наведеною статтею.

Разом з тим, у другому випадку, коли має місце невиконання рішення суду про виплату сум, стягнутих на підставі 117 КЗпП України, то до цих правовідносин положення статті 117 КЗпП УКраїни не застосовуються і права стягувача (колишнього працівника) забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання грошового зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Судовими рішенням у різних цивільних справах із ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_4 за період часу з 08 травня 2012 року по 04 грудня 2015 року на підставі статей 116, 117 КЗпП України стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 450 315,00 грн.

Отже, за відповідний період часу, а саме з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року з відповідача на користь позивача вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, а отже повторне стягнення з відповідача коштів як заробітної плати в складі повного розрахунку відповідно до статей 47, 116 КЗпП України в цьому випадку не допускається.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року стягнуто з АК «Укрресурси» на користь ОСОБА_4 зокрема компенсацію за дні невикористаних щорічних відпусток, при щомісячній доплаті 4 500,00 грн за період із 01 березня 2002 року по 26 грудня 2015 року в сумі 49 627,00 грн.

Тобто на момент ухвалення рішення апеляційним судом питання компенсації за дні невикористаних щорічних відпусток, із урахуванням щомісячної доплати в розмірі 4 500,00 грн за період із 01 березня 2002 року по 26 грудня 2015 року вже було вирішено, при цьому сума компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за період із 09 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року в розмірі 25 446,57 грн, виходячи із заробітної плати в розмірі 9 000,00 грн, стягнута рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року, яке не оскаржувалося в касаційному порядку та набрало законної сили.

Враховуючи наведене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, із урахуванням наведених обставин справи, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного заробітку при звільненні за період із 24 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року та компенсації за невикористані відпустки за цей же період у частині, що не стягнута рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом безпідставно розглянуті позовні вимоги про стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні відпусток, а також про відшкодування за затримку повного розрахунку за період до 07 березня 2017 року, оскільки на момент розгляду справи ці вимоги вже були вирішені, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд у межах наданих йому повноважень перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, проте заява ОСОБА_4 про стягнення на його користь з відповідача середньомісячного заробітку за період із 07 березня в сумі 141 750,00 грн містить вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а тому вони не могли бути розглянуті апеляційним судом.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик