справа № 243/1071/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2019 року м. Слов?янськ

Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мінаєва І.М.

за участю секретаря судового засідання Янчевського В.Ю.,

представника заявника адвоката ОСОБА_1,

заявника ОСОБА_2,

заінтересованої особи ОСОБА_3,

представника заінтересованої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у місті Словянську цивільну справу за скаргою ОСОБА_2, за участю заінтересованих осіб державного виконавця Слов?янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», на дії та постанови державного виконавця,

В С Т А Н О В И В :

04 лютого 2019 року до суду звернулася ОСОБА_2, зі скаргою на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 17.12.2018 р., постанову державного виконавця про арешт майна боржника від 17.12.2018 р. та зобов?язання державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник зазначила, що 17.12.2018 р. державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим Слов?янським міськрайонним судом 13.12.2018 р. на виконання рішення суду від 16.12.2015 р., строк пред?явлення до виконання якого сплинув 16.12.2016 р. Оскільки державним виконавцем відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, строк пред?явлення до виконання якого минув, вважає постанову про відкриття виконавчого провадження незаконною. Окрім того, державним виконавцем 17.12.2018 р. було накладено арешт на майно боржника транспортний засіб Lanos Sens, державний номер НОМЕР_1, яку, як вважає заявник, було винесено незаконно та передчасно, оскільки вона працевлаштована, отримує заробітну плату, тому наявна у неї заборгованість може бути утримана з її заробітної плати. Посилаючись на наведені обставини, просила визнати дії державного виконавця щодо винесення вищезазначених постанов незаконними та зобов?язати державного виконавця винести постанову, якою закінчити виконавче провадження і зняти арешт, накладений постановою про арешт майна боржника.

Ухвалою суду від 07.02.2019 р. скаргу прийнято до розгляду.

Ухвалою суду від 03.04.2019 р. скаргу прийнято до провадження після повторного автоматизованого розподілу справи між суддями та призначено судове засідання.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_1 доводи скарги підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити і скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження і накладення арешту на майно боржника, а також зобов?язати державного виконавця винести постанову, якою закінчити виконавче провадження і зняти арешт, накладений постановою про арешт майна боржника.

Заінтересованою особою державним виконавцем Зуяк К.А. подані заперечення на скаргу. Зі змісту цих заперечень вбачається, що 14.12.2018 р. на адресу Слов?янського міськрайонного ВДВС надійшла заява стягувача про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа 2/243/4198/2015 від 13.12.2018 р., виданого Слов?янським міськрайонним судом про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк». У виконавчому листі зазначений строк пред?явлення його до виконання 16.12.2016 р. Положенням ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. визначено, що виконавчі документи можуть бути пред?явлені до виконання протягом трьох років. Розділом ХІІІ цього Закону визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим законом, пред?являються до виконання у строки, встановлені цим законом. Зазначає, що стягувачем строк пред?явлення виконавчого документу до виконання не пропущений, тому 17.12.2018 р. було відкрито виконавче провадження. Після відкриття виконавчого провадження державним виконавцем було зроблено запит до ДФС щодо наявності відкритих рахунків у банках та інших фінансових установах, згідно відповіді на який за боржником відсутні відкриті рахунку в банках та інших фінансових установах. Тому, оскільки у боржника відсутні кошти та інші цінності, достатні для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також і на належне боржнику майно. Оскільки за повідомленням ТСЦ 1443 за боржником зареєстровано транспортний засіб, державним виконавцем винесено постанову про арешт та розшук цього майна. За відомостями ПФУ боржник працює в регіональній філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», тому 17.01.2019 р. державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника, яка спрямована за місцем роботи боржника, однак стягнень бухгалтерією підприємства з заробітної плати боржника не проводилося. Додатково зазначила, що 21.01.2019 р. боржник у відділі ДВС ознайомилися з матеріалами виконавчого провадження, тому останній день оскарження рішень та дій державного виконавця 01.02.2019 р. Просила у задоволенні скарги відмовити.

У судовому засіданні 16.04.2019 р. державний виконавець Зуяк К.А. свої заперечення підтримала, наполягала на відмові у задоволенні скарги. 19.04.2019 р. державним виконавцем надано клопотання про розгляд скарги за відсутності державного виконавця.

Представник заінтересованої особи стягувача за виконавчим документом АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності юридичної особи, просив у задоволенні скарги відмовити у повному обсязі. Додатково зазначив, що виконавчий лист було пред?явлено до виконання у встановлені законом строки, тому доводи заявника є необгрунтованими. Окрім того, постанову про накладення арешту майна винесено правомірно, оскільки боржник має заборгованість перед стягувачем, яку добровільно не погашає. На момент звернення до державного виконавця у стягувача не було відомостей про працевлаштування боржника.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 ОСОБА_5 України передбачено одну із основних засад судочинства - обовязковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невідємною частиною правосуддя.

У силу статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 ОСОБА_5 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_5 та законами України.

Відповідно до положення статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені ОСОБА_5 України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналізуючи положення Закону України «Про виконавче провадження», можна дійти висновку, що стадія примусового виконання судового рішення є невідємною частиною відновлення прав особи із застосуванням судової процедури, відповідно до якої стягувач має сподіватись на фактичну реалізацію своїх прав згідно із юридично закріпленим змістом впродовж чітко регламентованого строку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16.12.2015 р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором б/н від 28.09.2010 р. у розмірі 32189 грн. 50 коп. (а.с.12-14).

На виконання вищезазначеного рішення Слов?янським міськрайонним судом 13.12.2018 р. видано виконавчий лист № 2/243/4198/2015 (а.с.9).

14.12.2018 р. АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Слов?янського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області з заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с.43).

Постановою головного державного виконавця Слов?янського міськрайонного ВДВС від 17.12.2018 р. за виконавчим листом № 2/243/4198/2015, виданим 13.12.2018 р., відкрито виконавче провадження № 57927155 (а.с.4).

За відомостями Пенсійного фонду України від 17.12.2018 р., наданими у відповідь на запит державного виконавця про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами про останнє місце роботи, ОСОБА_2 працює у регіональній філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.6).

17.01.2019 р. до Слов?янського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області надійшла заява представника стягувача про проведення виконавчих дій по опису і арешту виявленого майна боржника ОСОБА_2, а саме автомобіля Lanos Sens, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який знаходиться поруч з торцем будинку 22 по вул.Корольова у м.Слов?янську (а.с.55).

Постановою державного виконавця від 17.01.2019 р. у виконавчому провадженні № 57927155 накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_2, а саме на транспортний засіб Lanos Sens, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с.8).

Згідно зі ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 р. (у редакції, яка діяла на момент набрання рішенням суду законної сили про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором 16.12.2015 р.), виконавчі документи можуть бути пред?явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення протягом трьох місяців; інші виконавчі документи протягом року, якщо інше не передбачено законом. Згідно з п.1 ч.2 цієї статті строки, зазначені у ч.1 цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Таким чином, строк пред?явлення до виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 16.12.2015 р. почав обчислюватися з дати набрання зазначеним рішенням законної сили.

Положенням ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 р. (у редакції, яка діяла на момент набрання рішенням суду законної сили про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором 16.12.2015 р.), визначено, що строки пред?явлення виконавчого документа до виконання перериваються: пред?явленням виконавчого документа до виконання; частковим виконанням рішення боржником; надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред?явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв?язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред?явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв?язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Відомостей про пред?явлення зазначеного виконавчого документу до виконання та його повернення з підстав, визначених вищезазначеною нормою, суду не надано. Таким чином, підстав для переривання строку пред?явлення виконавчого документу до виконання судом не встановлено.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи пред?являються до примусового виконання протягом трьох років.

Згідно з п. 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вищевказаного Закону виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред?являються до виконання у строки, встановлені цим Законом, тобто протягом трьох років.

Згідно з ч.2, 3 ст.8 ОСОБА_5 України, ОСОБА_5 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_5 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_5 України є нормами прямої дії.

Відповідно до положень ст. 58 ОСОБА_5 України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом?якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч. 3 ст. 5 Цивільного Кодексу України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов?язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 року по справі № 3-рп/2001 зазначено, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

При цьому, рішенням Конституційного Суду України від 05.04.2001 року по справі № 3-рп/2001, встановлено, що закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 ОСОБА_5 України, а саме коли закони або інші нормативно-правові акти пом?якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з положенням ст. 151-2 ОСОБА_5 України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов?язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Отже, з огляду на системне тлумачення вищезазначеної норми п.5 розділу ХІІІ Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. у сукупності з положеннями ОСОБА_5 України, суд приходить до переконання, що положення Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» в частині строків пред?явлення виконавчих документів до виконання, визначених у ч. 1 ст. 12 цього Закону, в аспекті положень пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, розповсюджуються виключно на виконавчі документи видані з дня прийняття цього Закону та до набрання ним чинності, оскільки застосування поняття «набрання чинності законом» у спірних правовідносинах не може зводитись лише до визначення певної календарної дати, а повинно невід?ємно пов?язуватись із моментом прийняття відповідного закону при неухильному дотримуванні принципу незворотності дії законів у часі.

Підсумовуючи наведене, слід дійти висновку, що на момент пред?явлення виконавчого документу до виконання (14.12.2018 р.), строк пред?явлення виконавчого листа до виконання стягувачем вже був пропущений, оскільки цей строк почав обчислюватися з 16.12.2015 р. і сплив 16.12.2016 р. (у відповідності до ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 р.).

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», виключно у судовому порядку здійснюється поновлення пропущеного строку для пред?явлення виконавчого документу до виконання.

Оскільки звернення стягувача із заявою про примусове виконання виконавчого листа мало місце 14.12.2018 р., тобто після набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р., державний виконавець при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження мав керуватися положеннями цього Закону.

Так, згідно з положенням п.2 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувану органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред?явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред?явлення виконавчого документа до виконання.

Аналізуючи дії державного виконавця, який відкрив виконавче провадження за виконавчим листом, строк пред?явлення якого до виконання пропущено, суд приходить до переконання про не дотримання ним положень п.2 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з яким виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо пропущено встановлений законом строк предявлення виконавчого документа до виконання. За таких обставин постанова про відкриття виконавчого провадження є незаконною та підлягає скасуванню.

Оцінюючи доводи заявника ОСОБА_2 щодо незаконності постанови про накладення арешту на належний їй транспортний засіб, суд враховує наступне.

Положенням ч.2 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Частинами 5, 6 цієї статті передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

З пояснень державного виконавця вбачається, що згідно отриманої ним інформації у боржника ОСОБА_2 відсутні відкриті рахунки в банках та інших фінансових установах. Зазначені обставини заявником ОСОБА_2 не спростовані, жодних доказів щодо наявності таких рахунків, та достатності розміщених на них грошових коштів для задоволення вимог стягувача за виконавчим документом заявником не надано. Доводи ОСОБА_2 в тій частині, що вона отримує заробітну плату, на яку державний виконавець міг звернути стягнення, не спростовують можливість накладення державним виконавцем арешту на майно боржника у межах суми звернення стягнення.

За наведених обставин державний виконавець при накладенні арешту на майно боржника діяв правомірно. В той же час, оскільки постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 17.12.2018 р. з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором скасована судом як незаконна, то підлягає скасуванню і постанова державного виконавця від 17.01.2019 р. про арешт майна боржника, яка постановлена пізніше, що узгоджується з положеннями ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює випадки, коли виконавче провадження підлягає закінченню. Враховуючи те, що постанова державного виконавця від 17.12.2018 р. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором скасована судом як незаконна, підстави для закінчення виконавчого провадження, якого фактично не існує у зв?язку зі скасуванням постанови про його відкриття, відсутні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб?єкта владних повноважень.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у рішеннях по справах «Кумпене і Мазере проти Румунії» від 17.12.2004 року та «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005 року, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи державної влади.

Як вбачається з положення ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов?язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За змістом роз?яснень, що викладені у п.18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 р. № 2, при встановлені зазначених у п.2 ст.451 ЦПК України порушень суд зобов?язує усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. Наприклад, суд може зобов?язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому суд не має права зобов?язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

Згідно з положеннями ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як верховенство права, обов?язковість виконання рішень, законність та справедливість, неупередженість і об?єктивність.

З прецедентної практики ЄСПЛ вбачається, що словосполучення «згідно із законом» по суті, стосується національного законодавства і встановлює обовязок забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм.

Проаналізувавши фактичні обставини справи та доводи заявника, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення скарги, оскільки державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за виконавчим документом, строк пред?явлення якого до виконання пропущено, внаслідок чого постанова про відкриття виконавчого провадження підлягає скасуванню. У зв?язку зі скасуванням постанови про відкриття виконавчого провадження, скасуванню підлягає і постанова про накладення арешту на майно боржника. В іншій частині скарги щодо зобов?язання державного виконавця вчинити певні дії слід відмовити за безпідставністю вимог.

Додатково слід зазначити, що строк для звернення з зазначеною скаргою заявником не пропущено, оскільки копію постанови про відкриття виконавчого провадження вона отримала 28.01.2019 р. (а.с.67), а зі скаргою звернулася 04.02.2019 р., тобто в межах встановленого законом десятиденного строку.

Керуючись статтею 19 ОСОБА_5 України, статтями 18, 447, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_2, за участю заінтересованих осіб державного виконавця Слов?янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», на дії та постанови державного виконавця задовольнити частково.

Постанову головного державного виконавця Слов?янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження від 17 грудня 2018 року (ВП № 57927155) з примусового виконання виконавчого листа № 2/243/4198/2015 від 13.12.2018 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 32533,54 грн. скасувати.

Постанову головного державного виконавця Слов?янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби про арешт майна боржника від 17 січня 2019 року (ВП № 57927155), якою накладено арешт на транспортний засіб Lanos Sens, державний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску, що належить ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, скасувати.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Відповідно до ст.453 ЦПК України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення, а особою, без участі якої постановлена ухвала - протягом пятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Повний текст ухвали виготовлений 22.04.2019 року.

Суддя: І.М.Мінаєв