Справа № 466/4350/18 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф.
Провадження № 22-ц/811/438/19 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Левика Я.А., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації місця прождивання.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є співвласником квартири № 56 в будинку №35 по вул ОСОБА_4 у м. Львові, у якій зареєстровані троє осі: ОСОБА_2 (позивачка), ОСОБА_5 (її донька) та ОСОБА_3 (мати), яка з 2006 року в квартирі не проживає. Позивачка змушена самостійно оплачувати комунальні послуги, а тому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просить зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3 та визнати її такою, що втратила право користування житлом.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги надані нею документи, а саме, акт про відсутність відповідачки за місцем реєстрації та довідку про те, що ОСОБА_3 проживає у м. Санкт-Петербург Російської Федерації у квартирі, яка належить їй на праві власності та немає наміру повертатись в Україну. Апелянт просить врахувати, що в матеріалах справи наявні всі необхідні документи на підтвердження позовних вимог. Вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що нею обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки саме ст. 16 ЦК України передбачає вичерпний перелік способів захисту особистого немайнового або майнового права або інтересу, а відтак, реєстрація відповідачки у спірній квартирі, в якій вона не проживає, є порушенням прав позивачки на користування своїм майном. На думку апелянта, саме скасування реєстрації відповідачки у квартирі, співвласником якої вона є, дозволило б позиваці нести затрати на утримання квартири у значно меншому розмірі. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині скасування реєстрації ОСОБА_3 за адресою: м. Львів, вул. Ю.Липи, 35/56.

Сторони у справі, позивачка ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3, в судове засідання не з»явилися, повідомлення про виклик до суду, направлене ОСОБА_2, повернулися до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідачка ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленою про судове засідання, до суду не з»явилися, про причини неявки не повідомила.

Повідомлення про час та місце розгляду справи було розміщено на офіційному сайті Львівського апеляційного суду у списку справ, призначених до розгляду на 08 квітня 2019 року.

За вищенаведеного, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності осіб, які не з»явилися до суду.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, який не відповідає вимогам ст.16 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками картири №56 в будинку №35 по вул. Ю.Липи у м. Львові, і у свідоцтві про право власності на квартиру не визначені частки кожного із співвласників.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до роз»яснень п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР України (далі - ЖК УРСР України).

Як зазначається у вищезгаданій постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) №54436 від 19.02.1998 року, виданого виконкомом Львівської міської ради, квартира за адресою: м. Львів, вул. Липи Ю. АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_3 та членам її сім'ї ОСОБА_2

З довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку № 1513 від 04.06.2018 року вбачається, що в квартирі за адресою м. Львів, вул. Липи Ю. АДРЕСА_1 зареєстровано 3 особи: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, співвласник; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, співвласник, мати, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, дочка.

Відповідно до «справки о регистрации 20.04.2016 года ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_4, зарегистрирована по адресу ІНФОРМАЦІЯ_5, дата регистрации 07.06.2014 года» (мовою оригіналу).

Заявою, зареєстрованою в реєстрі за №9 приватним нотаріусом ОСОБА_6 від 05.01.2015 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, повідомляє про те, що на даний час не проживає на території України, а саме, за адресою АДРЕСА_2, а тимчасово проживає на території Російської Федерації за адресою: Російська Федерації, АДРЕСА_3. З моменту її повернення до Львова на постійне місце проживання, зобов`язується в 10-денний термін повідомити необхідні органи.

Актом №268 від 14.05.2018 року, підтверджується зі слів заявника ОСОБА_2 те, що її мати, ОСОБА_3, не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись із позовними вимогами та оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 посилається на те, що відповідач не проживає у квартирі № 56 житлового будинку №35 по вул.. Ю.Липи у м. Львові, не оплачує комунальні послуги, а відтак наявні підстави для зняття відповідачки з місця реєстрації, що дозволить позивачці отримувати субсидії.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень норм ст. ст.16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_7 України та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Визнання особи такою, що втратила право на користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того,чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою № 56, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Ю. Липи,35, оскільки їй, як співвласнику спірної квартири, належить право володіння, користування та розпорядження майном, належним на праві власності.

Обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм чинного законодавства.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду виключно про:1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою;4) оголошення фізичної особи померлою.

З врахуванням того, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою №56 в будинку №35 по вул. Ю. Липи у м. Львові, вірним та обгрунтованим є висновок суду про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання відповідачки ОСОБА_3 у спірній квартирі.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази наявності спору між позивачкою і реєстраційним органом, який не залучався до участі в розгляді даної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 18.04.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Левик Я.А.

ОСОБА_7