Ухвала

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 523/13869/15-ц

провадження № 61-27228св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «УЛФ-Фінанс»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Одеської області

від 03 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (далі - ТОВ «Український лізинговий фонд») звернулось до суду з позовом до товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Одесспецмонтаж» (далі - ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж») та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по лізинговим платежам.

Позовна заява мотивована тим, що між ТОВ «Український лізинговий фонд» та ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» 29 липня 2013 року було укладено договір фінансового лізингу, за яким ТОВ «Український лізинговий фонд» передало ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» у користування бульдозер SHANTUI SD 23,

2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, строком на 25 місяців, а ТОВ ВКФ «Одесспецмонтаж» зобов'язалось прийняти в користування цей транспортний засіб, сплачувати йому у визначені договором строки платежі на загальну суму 2 106 384,90 грн, що було встановлено додатковою угодою № 3 від 27 грудня 2013 року.

ТОВ ВКФ «Одесспецмонтаж» прийняті на себе зобов'язання за договором лізингу не виконало, в зв'язку з чим виникла заборгованість у вищезазначеному розмірі, яка складається з оплати частини вартості предмета лізингу та оплати комісії, з урахуванням суми курсової різниці. Також відповідно до умов договору фінансового лізингу нарахована пеня та штраф за несвоєчасну оплату лізингових платежів. За невиконання грошового зобов'язання нараховано також 3 % річних за прострочення грошового зобов'язання та інфляційні втрати (частина друга статті 625 ЦК України).

У забезпечення виконання ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» умов договору фінансового лізингу 29 липня 2013 року з ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за яким останній зобов'язався, як поручитель, нести солідарну відповідальність в повному обсязі за належне виконання прийнятих ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» зобов'язань.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнених позовних вимог, ТОВ «Український лізинговий фонд» просило суд стягнути солідарно з ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» та ОСОБА_1 на користь

ТОВ «Український лізинговий фонд» заборгованість у загальному розмірі

1 246 332,99 грн, яка складається з: заборгованості зі сплати лізингових платежів у розмірі 847 974,73 грн; пені у розмірі 83 391,93 грн; штрафу у розмірі 134 620,40 грн; 3 % річних за прострочення грошового зобов'язання у розмірі 27 273,83 грн; інфляційних втрат у розмірі 149 572,10 грн; додаткових витрат за вчинення виконавчого напису нотаріуса у розмірі 3 500 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «Український лізинговий фонд» до ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» було закрито у зв'язку з неможливістю їх розгляду у порядку цивільного судочинства.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «Український лізинговий фонд» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» та ТОВ «Український лізинговий фонд» було укладено додаткову угоду № 3 від 27 грудня 2013 року за умовами якої у пункт 5 вказаного договору фінансового лізингу були внесені зміни та збільшений строк лізингу з 24 місяців до 25 місяців, та у пункт 8.1. вказаного договору були внесені зміни, за якими була збільшена загальна сума лізингових платежів з 2 081 389,50 грн до 2 106 384,90 грн, з яких

1 794 540 грн за предмет лізингу та 311 844,90 грн за винагороду (комісія). Тобто, цією додатковою угодою був збільшений обсяг відповідальності лізингоодержувача перед банком, а, як наслідок, і відповідальність поручителя. Проте, матеріли справи не містять даних про отримання такої згоди на збільшення обсягу відповідальності ТОВ «Український лізинговий фонд» від поручителя ОСОБА_1, що в силу частини першої статті

559 ЦК України договір поруки слід вважати припиненим.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03 серпня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Український лізинговий фонд», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «УЛФ-Фінанс» (далі - ТОВ «УЛФ-Фінанс»), задоволено.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Український лізинговий фонд», правонаступником якого є ТОВ «УЛФ-Фінанс» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УЛФ-Фінанс» заборгованість по лізинговим платежам за договором фінансового лізингу від 29 липня 2013 року у загальному розмірі 1 108 212 грн 99 коп., з яких: заборгованість зі сплати лізингових платежів - 847 974 грн 73 коп.; пеня -

83 391 грн 93 коп.; 3 % річних за прострочення грошового зобов'язання в розмірі 27 273 грн 83 коп.; інфляційні втрати у розмірі 149 572 грн 10 коп., та витрати на вчинення виконавчого напису нотаріуса у розмірі 3 500 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що право позивача порушено, а тому підлягає захисту, оскільки встановлено, що у договорі поруки ОСОБА_1 надав згоду на внесення будь-яких змін у майбутньому до договору фінансового лізингу у частині збільшення обсягу його відповідальності. Оскільки і пеня і штраф сплачуються за одне і теж саме порушення, але розмір штрафу додатково залежить від терміну прострочення, колегія суддів вважала, що встановлений пунктом 7.1.2

статті 7 загальних умов вказаного договору фінансового лізингу штраф є подвійною відповідальністю, тому у його стягненні у сумі - 134 620,40 грн необхідно відмовити. У решті розрахунок боргу колегією суддів був перевірений, визнаний правильним. Доводів щодо невірності розрахунку матеріали справи не містять.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 погодження на внесення змін у строк дії договору не надавав, договір фінансового лізингу від 29 липня 2013 року не містить підстав та можливості змінювати строк дії договору під час його виконання, тому такі зміни відносяться до положення статті 559 ЦК України та договір поруки є припиненим. Крім того, як встановлено рішенням Господарського суду Одеської області від 07 червня 2017 року, ТОВ «ВКФ «Одессспецмонтаж» у вересні 2015 року погасив останній лізинговий платіж, визначений вказаним договором фінансового лізингу.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла заява про відмову від касаційної скарги на підставі статті 398 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин третьої та п'ятої статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право відкликати її до постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження.

У разі закриття касаційного провадження у зв'язку з відмовою від касаційної скарги на судові рішення повторне оскарження цих рішень особою, що відмовилася від скарги, не допускається.

Ураховуючи те, що заява про відмову від касаційної скарги подана до закінчення касаційного провадження, вона підлягає задоволенню, а касаційне провадження - закриттю.

Заявник був ознайомлений з тим, що відповідно до вимог частини п'ятої статті 398 ЦПК України у зв'язку з відмовою від касаційної скарги на судові рішення повторне оскарження цих рішень особою, що відмовилася від скарги, не допускається.

Керуючись статтею 398 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про відмову від касаційної скарги задовольнити.

Касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Одеської області

від 03 серпня 2017 року у справі за позовом товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по лізинговим платежам закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта