Справа № 473/1057/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі судді Ротар М.М., розглянувши позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних

встановив

07 березня 2019 до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла вказана позовна заява, яку 07.03.2019 р. передано судді, для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Оскільки вказана позовна заява за формою та змістом не відповідала вимогам ст.175, 177 ЦПК України то ухвалою суду від 11.03.2019 року була залишена без руху для усунення недоліків.

У встановлений законом строк недоліки, зазначені в ухвалі, не усунуті, а саме:

Так, як вбачається з матеріалів справи, сторони є громадянами Турецької Республіки.

Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна.

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У ст. 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Тобто, розглядаючи справи за участю іноземного елемента, судам слід з`ясовувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом зокрема у таких випадках:

- якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

- якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

- в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Згідно ст. 17 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000 р., ратифікованої ВР України 05.07.2001р., якщо ця Угода не встановлює іншого, то суди Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ, де відповідач має місце проживання. За позовами до юридичних осіб суди Договірних Сторін є компетентними, де юридична особа має орган управління чи представництво.

Тобто, на відміну від Закону України «Про міжнародне приватне право», який передбачає можливість розгляду справи як тоді, коли відповідач має на території України місце проживання або місцезнаходження, так і тоді, коли він має на території України рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, Угода між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000р., передбачає, що юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ мають ті суди Договірних Сторін, де відповідач має місце проживання.

В даному випадку Угода між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000 р., є спеціальною нормою права по відношенню до Закону України «Про міжнародне приватне право», так як врегульовує правила надання правової допомоги та співробітництво в цивільних справах саме між Україною та Турецькою Республікою.

Враховуючи принцип необхідності застосування спеціальної норми права по відношенню до загальної норми права, а також пріоритетності застосування міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, свідчить про те, що при визначенні підсудності по даній справі слід перш за все керуватися Угодою між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000 р., що ратифікована ВР України 05.07.2001р., ст. 17 якої передбачає, що суди Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ, де відповідач має місце проживання, і не передбачає юрисдикцію на розгляд спорів щодо цивільних справ за місцем знаходження рухомого чи нерухомого майна відповідача, на яке можна накласти стягнення.

Отже, в порушення вимог п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України, позивач не зазначив останнє відоме зареєстроване місце проживання чи перебування відповідача в Україні.

Згідно з частиною 4 статті 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За нормою пункту 10 частини 1 статті 176 ЦПК України, ціна позову у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, визначається загальною сумою всіх вимог.

Відповідно до пункту 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Ставка судового збору за подання юридичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову.

Виходячи з наведеного, позивач не сплатив суму судового збору, відповідно до встановлених Законом України «Про судовий збір» ставок та кількості позовних вимог, що становить 5267,06 грн. та не надав суду документ, що підтверджує сплату судового збору, відповідно до частини 4 статті 177 ЦПК України.

Згідно ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 185, 259, 260, 353 ЦПК України, суд

постановив

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних вважати неподаною і повернути позивачу.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня отримання її копії.

Суддя: М.М. Ротар