ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2971/19 Справа № 204/6819/16 Суддя у 1-й інстанції - Тітова І.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому позивач просила визнати ОСОБА_2 таким, що утратив право користування житловим приміщенням квартирою 44 в будинку 22 по вул.Будівельників в м.Дніпро.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, зареєстрована і проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначена квартира складається із двох житлових кімнат, житловою площею 30,6 кв.м, загальною площею 47,3 кв.м, та складається з наступних приміщень: №1 - коридору, площею 5,1 кв.м; № 2 - шафи, площею 0,4 кв.м; № 3 - житлової кімнати, площею 16,7 кв.м; № 4 - житлової кімнати, площею 13,9 кв.м; № 5 - кухні, площею 6,1 кв.м; № 6 - ванної, площею 2,2 кв.м; № 7 - туалету, площею 0,9 кв.м, № І - лоджії, площею 1,8 кв.м. Крім позивача в квартирі зареєстрований її батько ОСОБА_2, який в 2010р. познайомився із жінкою, з якою вирішив створити сімю. Позивач просила відповідача не реєструвати шлюбні стосунки із цією жінкою, але відповідач категорично відмовив і сказав, що бажає мешкати із цією жінкою і тому в лютому 2012р. відповідач зібрав свої особисті речі і виїхав з квартири. Спочатку, відповідач приходив до позивача у гості, але з травня 2012р. перестав надавати кошти для оплати комунальних послуг. Позивач неодноразово просила відповідача знятися з реєстрації в кв.№44 в буд.22 по вул.Будівельників в м.Дніпро, відповідач обіцяв, але до теперішнього часу з реєстрації не знявся. Позивач самостійно сплачує квартплату та комунальні послуги. Той факт, що відповідач не мешкає в кв.№44 в буд.22 по вул.Будівельників в м.Дніпро більше шести місяців підтверджується актами про не проживання від 01.08.2016р., 01.04.2016р.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом при дослідженні матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії ІІІ-КИ №413230 ОСОБА_1 народилася 30 листопада 1981 року, батьками якої, у свідоцтві про народження зазначені ОСОБА_2, а в графі мати ОСОБА_3 (а.с.162).

ОСОБА_2, на підставі обмінного ордеру, який видано виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради Народних депутатів №2651 від 13.07.1985р було отримано АДРЕСА_1, складом сім'ї на 1 особа (а.с.163).

Відповідно до виписки із рішення від 25.11.2002р №101 «Про зміну договорів найму жилих приміщень» адміністрації і профспілкового комітету ОЖКП «Південне» було змінено договір найму на двокімнатну АДРЕСА_2, а саме переоформлено особистий рахунок з основного квартиронаймача ОСОБА_2 на його дружинну ОСОБА_3, складом сім'ї 3 особи, в тому числі: чоловік ОСОБА_2, дочка ОСОБА_1 (а.с.164).

09 грудня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції м.Дніпропетровська було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, актовий запис №417, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюб (а.с.165).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної в місті Дніпропетровську від 21 серпня 2015 року № 138/2 «Про зміну умов договору найму житлового приміщення АДРЕСА_3 вирішено у зв'язку із зняттям з реєстрації основного квартиронаймача ОСОБА_3 визнано наймачем двокімнатної кв.№44 по вул.Будівельників, 22, громадянку ОСОБА_1, 1981р.н., зі складом родини 2 особи, у тому числі: ОСОБА_2 - батько, 1958р.н. (а.с.28, 166).

У квартирі № 44 за адресою: вул.Будівельників, 22, м.Дніпро, з 17 квітня 1997 року зареєстрований ОСОБА_2, 01 жовтня 1958р.н., що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області від 08 листопада 2016 року за №3686/2 (а.с.19), з 24 грудня 2013 року, зареєстрована ОСОБА_1, 30 листопада 1981р.н., що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області від 08 листопада 2016 року за №3686/2 (а.с.18).

Відповідно до довідки №550 від 30.09.2016р. за адресою: АДРЕСА_4, мешкають ОСОБА_1, 1981р.н., батько ОСОБА_2 (а.с.4).

Відповідно до довідки Єдиного абонентського відділу №2 КП «Міські комунальні платежі» про склад сімї та місце реєстрації №33814 від 30.12.2016р., яка видана ОСОБА_2, 01 жовтня 1958р.н., про те, що за адресою: АДРЕСА_5 він зареєстрований з 18 вересня 2001р. та всього зареєстровано за зазначеною адресою одна особа (а.с.169).

Згідно із довідкою Єдиного абонентського відділу №2 з місця проживання про склад сімї та прописку №245 від 13.01.2017р., яка надана ОСОБА_2, він проживає постійно і прописаний у АДРЕСА_6 ізольована, особовий рахунок відкрито на імя ОСОБА_1, а також у цьому житловому приміщенні зареєстровано один член сімї, окрім того, зазначено, що ОСОБА_1, 1981р.н. у цьому приміщенні зареєстрована з 24 грудня 2013р. та знята з реєстрації 29 грудня 2016р., ОСОБА_2, 1958р.н. у цьому приміщенні зареєстрований з 18 вересня 2001р. та з реєстрації не знятий (а.с.170).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01 листопада 2016 року реєстраційний № 105Кр-16, яке видано згідно із розпорядженням від 01 листопада 2016 року №8/105-6 квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7, дійсно належала на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.173).

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна квартира № 44 за адресою: вул.Будівельників, 22, м.Дніпро, на час розгляду справи судом першої інстанції, належала на праві приватної власності ОСОБА_4, підставою виникнення права власності є договір дарування серія та номер: 5380, виданий 29.12.2016р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с.174-175).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обгрунтовано виходив саме з того, що на час ухвалення оскаржуваного рішення, позивачем не доведено її право вимоги за вказаними правовідносинами, оскільки, в ході розгляду справи вона, на власний розсуд, розпорядилась спірною квартирою за договором дарування на користь іншої особи та не підтвердила, станом на час розгляду даної справи, а ні своє право на вказану квартиру, як наймача, а ні як власника. Відповідно, вона втратила право на звернення до суду із вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування спірною квартирою, оскільки, таким правом наділений або наймач або ж власник житла.

У відповідності до ч.ч.1-2 ст.71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст.72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та пята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету ОСОБА_6 Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобовязує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

ОСОБА_7