Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 712/15369/12

провадження № 61-31156св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

треті особи: приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу Кішкін Денис Володимирович, приватний нотаріус Мукачівського нотаріального округу Переста Яна Олександрівна, Орган опіки та піклування Ужгородського міського Виконавчого комітету,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_10 - ОСОБА_13 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 року у складі судді Ліміш О. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Готра Т. Ю., Бисага Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6., ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу Кішкін Д. В., приватний нотаріус Мукачівського нотаріального округу Переста Я. О., Орган опіки та піклування Ужгородського міського Виконавчого комітету, про визнання договору купівлі-продажу та дарування житлової квартири недійсними.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 14 вересня 1998 року між ним та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, і цей договір укладений коли ОСОБА_6 та ОСОБА_8 були неповнолітніми, але за наявності висновку органу опіки та піклування у якому зазначено, що при продажу квартири дотримані всі вимоги законодавства при наданні дозволу на відчуження майна. Маючи намір заселитись у квартиру, оскільки вона є його приватною власністю дізнався, що невідомі особи в спірній квартирі проводять ремонт і від них стало відомо, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 12 серпня 2011 року уклали договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_14, посвідчений приватним нотаріусом Перестою Я. О. 23 грудня 2011 року ОСОБА_14 цю квартиру подарував ОСОБА_10 Відповідачі не бажають її звільнити у добровільному порядку, а тому він змушений звернутися до суду із цим позовом.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 серпня 2011 року укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_14, який посвідчено приватним нотаріусом Перестою Я. О. та договір дарування цієї квартири від 23 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Кішкіним Д. В. Визнати за ним право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 1998 року та зобов'язати ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_16 та ОСОБА_10 повернути її та не чинити перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні нею.

У жовтні 2012 року ОСОБА_10 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу Кішкін Д. В., про визнання добросовісним набувачем за договором дарування.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на момент посвідчення договору дарування квартири, ОСОБА_14, яка померла та правонаступником якої є ОСОБА_17, була належним власником квартири, право власності на об'єкт зареєстроване, що підтверджувалося відповідними правовстановлюючими документами. При посвідченні договору дарування нотаріусом перевірено відсутність обтяжень на квартиру і у ОСОБА_14 були правові підстави укладати договір дарування спірної квартири.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_10 просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 серпня 2011 року укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_14, посвідчений приватним нотаріусом Перестою Я. О. та договір дарування цієї квартири від 23 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Кішкіним Д. В. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 1998 року та зобов'язано ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_16 та ОСОБА_10 повернути її та не чинити перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні нею.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 відмовлено.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що договори купівлі-продажу та дарування оформлені тоді, коли відповідачі власниками спірної квартири не були. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 суд виходив із того, що вимоги про визнання добросовісним набувачем не підлягають задоволенню, оскільки квартира вибула з володіння її власника незаконно.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що договори купівлі-продажу та дарування укладені відповідачами, коли власниками спірної квартири вони не були, і це призвело до протиправного позбавлення права власності позивача на майно, а тому такі договори підлягають визнанню недійсними, із вищезазначених підстав, що виключає підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_10

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У липні 2017 року представник ОСОБА_10 - ОСОБА_13 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що не будучи зареєстрованим власником спірної квартири, згідно з вимогами ЦК Української РСР, ОСОБА_3 у розумінні статті 3 ЦК України, не може бути позивачем у справі, оскільки його права оспорюваними договорами не порушуються. ОСОБА_14 та ОСОБА_10 є добросовісними набувачами і підстав скасовувати наведені договори у суду не було. Крім того, позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки до правовідносин, що склалися між сторонами не може бути застосована реституція.

У лютому 2018 року від ОСОБА_3 надійшли заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими він, придбавши квартиру протягом 20 років не може до неї засилитися.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 не оскаржувалися, а тому у касаційному порядку не переглядаються.

Судом установлено, що 14 вересня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21 травня 2010 року у справі № 2-4450/11 позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним пункт 12 рішення Виконачого комітету Ужгородської міської ради від 22 липня 1998 року № 115 про надання дозволу ОСОБА_4 на посвідчення угод про відчуження майна від імені неповнолітньої ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 14 вересня 1998 року

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2010 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 травня 2010 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 травня 2011 року скасовано рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 травня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2010 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської від 10 жовтня 2011 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, приватного нотаріуса ОСОБА_20 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання недійсним рішень Ужгородської міської ради залишено без розгляду.

У період після скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ судових рішень суду першої та апеляційної інстанції у справі № 2-4450/11 і до залишення позову ОСОБА_6 без розгляду, 12 серпня 2011 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 уклали договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_14, посвідчений приватним нотаріусом Переста Я. О., а 23 грудня 2011 року ОСОБА_14 подарувала на підставі договору дарування цю квартиру ОСОБА_10

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 просив визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири від 12 серпня 2011 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_14, який посвідчено приватним нотаріусом Перестою Я. О. та договір дарування цієї квартири від 23 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Кішкіним Д. В., визнати за ним право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 1998 року та зобов'язати відповідачів повернути її та не чинити перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні нею, оскільки ці договори укладалися між сторонами, коли відповідачі не були власниками квартири.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб'єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб'єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов'язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб'єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред'явлення іншої.

Отже, з'являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб'єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують у рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов'язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб'єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об'єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб'єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов'язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов'язальних) відносинах один з одним.

У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі).

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав власника: позивач заявляє зобов'язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсними угод (купівлі-продажу та дарування), укладених без його волевиявлення з третіми особами, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

Задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 12 серпня 2011 року та договору дарування від 23 грудня 2011 року не зумовить бажаних для нього наслідків - повернення квартири АДРЕСА_1 у його власність, оскільки після першого правочину ще один раз змінилися набувачі квартири. Таким чином, спосіб захисту, який обрав позивач, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Прикметно зазначити, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, щоКонвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Таким чином, узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не мали права відчужувати квартиру АДРЕСА_1, проте у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивач як власник наділений правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними, оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація).

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 ухвалені з порушенням норм матеріального права, а тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_10 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 558,00 грн за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_10 - ОСОБА_13 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу Кішкін Денис Володимирович, приватний нотаріус Мукачівського нотаріального округу Переста Яна Олександрівна, Орган опіки та піклування Ужгородського міського Виконавчого комітету, про визнання договору купівлі-продажу та дарування житлової квартири недійсними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_10 судовий збір у розмірі 558,00 грн за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик