г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/4004/15-ц
Номер провадження 2/213/10/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді Попова В.В.,

при секретарі - Стаматовій А.В.,

за участі:

представника позивача

за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі судових засідань №14, цивільну справу №213/4004/15-ц за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" про визнання кредитного договору недійсним,

встановив:

В провадженні Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області знаходиться цивільне провадження за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" /далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»/ до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним.

Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року, позовну заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості було залишено без розгляду.

За зустрічним позовом, ОСОБА_3 просить суд визнати недійсним кредитний договір №KRPOG200150942 від 29.08.2007 року, укладений між ним та Приватбанк, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та зобов'язати відповідача перерахувати надані кредитні кошти у розмірі 3000 доларів США за ставкою НБУ на 29.08.2007 року (1 долар США = 4, 84 грн.).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач за зустрічним позовом зазначив, що 29.08.2007 року між ним та Приватбанк правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений кредитний договір №KRPOG200150942 від 29.08.2007 року про надання йому на строк 29.08.2007 р. по 27.08.20127 р. включно кредитних коштів у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 3000.00 доларів США на споживчі цілі. Він до 25.08.2015 року сплачував необхідні платежі на суму 1225.91 доларів США. При цьому, позивач за зустрічним позовом вважає, що єдиним законним засобом платежу на території України є гривня. Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Крім того, на день укладання кредитного Договору іноземний курс валюти становив 1 USD = 4,84 грн., а на час подання позову становив 1 USD = 21.49 грн. Отже, існує істотна зміна його матеріального стану щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним Договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, значно зросла сума мого боргу, в зв'язку із чим суттєво погіршився його фінансовий стан. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду Позичальника, споживача кредитних послуг. Несправедливістю є, зокрема, умови кредитного Договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону Банк покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на Позичальника за кредитним Договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України. Таким чином, використання Банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний Договір пункт, що значно погіршує становища позичальника, як споживача порівняно з Банком в разі настання певних подій, що дає право для Позичальника відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у Договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс Договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, кредитний договір має бути в цілому на вимогу споживача визнаним недійсним.

В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом підтримав вимоги у повному обсязі, просила задовольнити зустрічний позов.

Сторона відповідача за зустрічним позовом - представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений своєчасно та належним чином. Згідно відзиву в матеріалах справи (том 1 а.с. 130-134) просить відмовити у задоволенні зустрічного позову повністю.

Заслухавши представника позивача за зустрічним позовом, вивчивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, суд знаходить, що зустрічний позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що 29.08.2007 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № КRP0G (надалі - Договір) (том 1 а.с. 10-12).

Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» має Банківську ліцензію на право надання банківських послуг та Дозвіл Національного Банку України на право здійснення валютних операцій, визначених пунктами 1-4 частини 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (том 1, а.с. 17, 126-128).

Згідно Договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 3000.00 [Долар США] на термін до 27.08.2027 р., а ОСОБА_3 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав ОСОБА_3 кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору (том 1, а.с. 13).

Вказані обставини не оспорюється і визнані сторонами.

У свою чергу судом встановлено, що ОСОБА_3 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що у загальному розмірі складає 2267.19 (Долар США), що за курсом 21.49 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.10.2015 року складає 48721.91 грн., згідно Розрахунку заборгованості за договором № KRP0G200150942 (том 1, а.с. 5-8).

Щодо посилання ОСОБА_3 на те, що у кредитному договорі, укладеному в іноземній валюті, обов'язково повинен міститись еквівалент у гривні, а також, що Банк не мав права видавати кредит у іноземній валюті суд приходить до наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Крім того, Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні операції визначені як наступні:

-операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

-операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності;

-операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Отже операцією банку, зокрема, є дія або подія, внаслідок відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України Договором визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином договір, в тому числі кредитний, не є операцією, а є лише підставою для її здійснення.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю країни гривню, та іноземну валюту.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, у кредит можуть бути надані як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов'язання.

Нормативно-правовим актом, що має силу Закону та установлює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" з;л 19.02.1993 р. № 15-93 далі - Декрет.

Під валютними операціями згідно статті 1 Декрету розуміються, зокрема, операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Отже, Декрет виокремлює операції пов'язані з використанням валютних цінностей яз: засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Статтею 5 Декрету встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно частини 4 статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують відповідно до вказаної статті, зокрема, такі операції: "в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави."

Диспозиція норми підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме "якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі". Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії.

Відповідно до листа Національного банку України від 29.05.2001 р. N 28-313/2178 на сьогоднішній момент вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Отже, здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до правил статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що на момент укладання Договору сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. При підписанні кредитного договору сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов'язків, одночасно встановив рівень відповідальності та порядок дій у разі порушення норм договору. Договір був підписаний повнолітньою, дієздатною особою. Тобто позичальник повністю віддавав звіт своїм діям, та погодився на добровільних засадах з усіма умовами договору, крім цього виконував зобов'язання, чим підтвердив той факт, що його задовольняють всі умови. Як було встановлено судом, з моменту укладання договору у позичальника протягом 9 років не виникали питання, до відділення Банку про розірвання даного договору позичальник не звертався.

Оскільки при укладанні кредитного договору були дотриманні всі умови встановленні в ст. 203 ЦК України, підстав для визнання Договору недійсним суд не знаходить.

За правилами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту звичаїв інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що Відповідач належним чином свої зобов'язання за Кредитним Договором не виконав.

Враховуючи все вищевикладене, слід відмовити в задоволені зустрічного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 526 ЦК України, Ц ст. ст. 13, 81, 89, ч.1 ст.141, 223, 247, 263, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" про визнання кредитного договору недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду, в зв'язку з оголошенням його вступної та резолютивної частини, подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Представник позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_2, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2.

Відповідач за зустрічним позовом - ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК", місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, .

Повне судове рішення складено 12 квітня 2019 року.

Головуючий суддя В.В.Попов.