Номер провадження: 22-ц/813/3254/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року про забезпечення позову у справі за клопотанням представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4, боржник - ОСОБА_2 про надання дозволу на примусове виконання нотаріально посвідченого договору,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про поновлення ОСОБА_3 строк на предявлення нотаріально посвідченого договору про визнання заборгованості, посвідченого нотаріусом ОСОБА_5 Майнель, 13.08.2013 року, номер документу № М 447/2013 та надання дозволу на примусове виконання нотаріально посвідченого договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом ОСОБА_6 Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу на загальну суму в розмірі 119 235 Євро в національній валюті за курсом НБ України на день постановления ухвали.

В обґрунтування клопотання, адвокат зазначав що 13.08.2013 року в м. Берлін, ФР Німеччина нотаріусом ОСОБА_6 Йоханессом Майнелем, що знаходиться за адресою: ФР Німеччина, Шлютерштрассе 37, 10629 Берлін було засвідчено Договір про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання.

У договорі про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання зазначається, що ОСОБА_2, який зявився особисто, визнає наявність перед ОСОБА_3 боргу на загальну суму 123 735 Євро.

Строк платежу за вищевказаним борговим зобовязанням розпочинається 01 січня 2015 року.

У відповідності до даного документа, боржник погоджується з негайним виконанням судового рішення про примусове виконання на користь стягувача суми, яка підлягає оплаті в розмірі 123 735 Євро.

В січні 2016 року боржником було здійснено часткову сплату боргу у розмірі 4 500 Євро, а в подальшому боржник перестав виконувати свої зобовязання.

14.12.2017 року судовим приставом ОСОБА_7 було направлено ОСОБА_3 лист, в якому судовий пристав повідомив про неможливість виконання договору у звязку з відсутністю у боржника майна.

Між тим, як зазначає адвокат ОСОБА_3, ОСОБА_2 має бізнес в Україні та нежитлове приміщення в м. Одесі по вул. Успенська, 32.

У звязку з чим, ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання нотаріально посвідченого договору та клопотання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення, загальною площею 213,90 кв.м., що розташоване в м.Одесі по вул. Успенська, 32.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року заяву представника ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на нежитлове приміщення, загальною площею 213,90 кв.м., що розташоване в м.Одесі по вул. Успенська, 32 та належить на праві власності ОСОБА_2.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року та відмовити заявнику у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи клопотання представника ОСОБА_3 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заходи забезпечення позову, про застосування яких просила сторона, співмірні заявленим ним вимогам і невжиття заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист прав ОСОБА_3, оскільки існує реальний ризик утруднення виконання рішення суду у разі задоволення заявлених вимог.

Такий висновок відповідає обставинам справи та заснований на законодавстві.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 13.08.2013 року в м.Берлін, ФР Німеччина, нотаріусом ОСОБА_5 Майнелем, що знаходиться за адресою: ФР Німеччина, Шлютерштрассе 37, 10629 Берлін, було засвідчено договір про визнання ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 боргу на загальну суму 123 735 Євро та надання згоди боржника на застосування до нього засобів примусового виконання.

Строк платежу за вищевказаним борговим зобовязанням, згідно нотаріально посвідченого договору, починається з 01 січня 2015 року.

Згідно умов даного договору він є документом, який має виконавчий надпис.

Відповідно до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про правонаступництво» від 12.09.1991 року Україна є правонаступником прав і обов'язків за міжнародними договорами Союзу PCP, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Відповідно до ст.45 Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Німецької Демократичної Республіки про правову допомогу по цивільним, сімейним та кримінальним справам, ратифікація якого відбулася 28.03.1958 року, для примусового виконання рішень суду однієї з Договірних Сторін, які згідно зі статтею 44 визнаються на території іншої Договірної Сторони, за відповідним клопотанням, компетентним судом іншої Договірної Сторони видається дозвіл.

Документи, які мають виконавчий напис, розглядаються як рішення суду.

Видача дозволу на примусове виконання і примусове виконання регулюються законодавством Договірної Сторони, на території якої відбувається виконання.

Відповідно ч.1 ст.46 даного Договору розгляд клопотань про дозвіл примусового виконання входить до компетенції судів Договірної Сторони, на території якої має бути здійснене примусове виконання.

Таким чином, звернення про надання дозволу на примусове виконання нотаріально посвідченого договору від 13.08.2013 року має здійснюватися в порядку виконання рішення суду іноземної держави.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що боржником було сплачено лише частину боргу у розмірі 4 500 Євро.

14.12.2017 року судовим приставом ОСОБА_7 було направлено ОСОБА_3 лист, в якому судовий пристав повідомив про неможливість виконати договір у звязку з відсутністю у боржника майна.

Натомість, згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення, загальною площею 213,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: м.Одеса, вул. Успенська, будинок 32.

Тому, з урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заходи забезпечення позову, які просив застосувати заявник, у вигляді накладення арешту на майно, яке знаходиться на території України до ухвалення рішення суду, цілком відповідають вимогам заявника.

Крім того, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 30.01.2019 року визнано поважними причини пропуску та поновлено ОСОБА_3 (LUBELSKY MICHAEL) строк для предявлення нотаріально посвідченого Договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом ОСОБА_5 Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013 Договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання, до примусового виконання на підставі міжнародного договору.

Клопотання заявника (стягувана) ОСОБА_3 (LUBELSKY MICHAEL), за участю заінтересованої особи (боржника) ОСОБА_2 про визнання та виконання нотаріально посвідченого Договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом ОСОБА_5 Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013, що підлягає примусовому виконанню на підставі міжнародного договору - задоволено.

Визнано та надано дозвіл на примусове виконання нотаріально посвідченого Договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом ОСОБА_5 Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013, про стягнення з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 боргу на загальну суму в розмірі 119 235, 00 Євро.

Видано виконавчий лист на підставі нотаріально посвідченого Договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом ОСОБА_5 Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013 про стягнення з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 боргу на загальну суму в розмірі 119235,00 Євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 30.01.2019 року становить 3 782 134,20 грн.

Відповідно до ч.1 ст.466 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити:

1) імя (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження;

2) імя (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні;

3) мотиви подання клопотання.

Суд за заявою особи, яка подає клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду такого клопотання, якщо невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до розяснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Доводи апеляційної скарги, що ухвала суду про забезпечення позову прийнята всупереч вимог ст. 151, ч.7 ст.153, ст.154 ЦПК України, оскільки суд не врахував та не зазначив в ухвалі суду, що заява ОСОБА_3 про забезпечення позову не містить пропозиції щодо зустрічного забезпечення, що за імперативною нормою ЦПК є обовязком заявника за вимогами про забезпечення позову, не спростовують правильність постановленої ухвали про забезпечення позову з наведених нижче підстав.

Відповідно до ч.6 ст. 153 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Отже, апелянт не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з відповідною заявою про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову.

Таким чином, сам по собі розгляд судом заяви про забезпечення позову, яка не містить пропозиції щодо зустрічного забезпечення, не є порушенням наведених норм законодавства та не є самостійною обов'язковою та достатньою підставою для скасування ухвали про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не переконався, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову та вжив заходи забезпечення позову - арешт нерухомого майна, є неспроможними, оскільки суперечать матеріалам справи і не спростовують правильність висновку суду про задоволення заяви про забезпечення позову.

Так як вже зазначалося, між сторонами дійсно виник спір з приводу невиконання ОСОБА_2 нотаріально посвідченого договору від 13.08.2013 року, за яким ОСОБА_2 визнав перед ОСОБА_3 борг на загальну суму 123 735 Євро та надав свою згоду на застосування до нього засобів примусового виконання. У звязку з тим, що майно ОСОБА_2 в Німеччині відсутнє, а на території України наявне, ОСОБА_3 звернувся до суду України про надання дозволу на примусове виконання нотаріально посвідченого договору та разом з тим в порядку забезпечення просив накласти арешт на нежитлове приміщення по вул. Успенській, 32 в м.Одесі, на яке може бути звернуто стягнення у випадку надання судом дозволу на примусове виконання нотаріально посвідченого договору.

Таким чином, вимоги ОСОБА_3 повністю співмірні заявленим вимогам, та відповідають вимогам Закону.

Крім того, забезпечення позову має за мету до вирішення справи по суті усунути саму можливість відчужити предмет спору, що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Тому ухвала суду про забезпечення позову цілком відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_3 строку звернення до суду з клопотанням про примусове виконання стосуються розгляду справи по суті.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування ухвали, при вирішенні заяви про забезпечення позову не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 19.04.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді А.П. Заїкін

ОСОБА_8