17.04.2019 227/458/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Мацишин Л.С.,

за участю

секретаря судового засідання: Харькової Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якій просила визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, такою, що втратила право користування квартирою 10 в будинку 18 по вул. Степна смт. Новодонецьке м. Добропілля Донецької області.

В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що ОСОБА_2 є онукою позивача, та зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2 з 08 жовтня 2009 року. Однак, з кінця грудня 2009 року ОСОБА_2 виїхала з вищевказаної квартири та фактично перестала у ній мешкати. Відповідач не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні вищезазначеної квартири. Просила задовольнити позов.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, звернулась в суд з заявою про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_3 у судове засідання не зявився. Проте, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Згідно ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій статті.

За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, у відсутності сторін.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом з житлових питань та управління комунальною власністю Добропільської міської ради 31 січня 2008 року, належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності. (а.с.4) Що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 26 лютого 2008 року Добропільським бюро технічної інвентаризації. (а.с.5)

Згідно довідки про склад сімї №14-15 від 16 січня 2019 року, виданої ФОП ОСОБА_4, у квартирі АДРЕСА_2 м.Добропілля, зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4. (а.с.9)

Відповідно до посвідки на постійне місце проживання серії ДН № 245, виданої 29 вересня 2009 року Добропільським МВ УГІРФО ГУМВС України, ОСОБА_2 приїхала з Росії у 2009 році та зареєстрована на території України відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». (а.с.6) Згідно штампу про реєстрацію місця проживання на зворотній стороні посвідки, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5 з 08 жовтня 2009 року, що також підтверджується копією домової книги для прописки громадян. (а.с.7-8)

Актом комісії від 15 січня 2019 року підтверджено, що за адресою АДРЕСА_3, проживає лише позивач ОСОБА_1. А її онука ОСОБА_2, яку її бабуся ОСОБА_1 у 2009 року прописала до своєї квартири, не проживає у ній з 2009 року і по теперішній час. (а.с.10)

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України).

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Як розяснено у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно д вимог ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач понад один рік без поважних причин не мешкає в квартирі АДРЕСА_4, суд вважає, що вона втратили право користування спірним жилим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Керуючись ст. 405 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 12, 81, 263-265, 274-279, 353-355 Цивільного процесуального Кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2, адреса зареєстрованого місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6 85010) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса зареєстрованого місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6 85010) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, визнати такою, що втратила право користування квартирою № 10 в будинку № 18 по вулиці Степна в смт. Новодонецьке м. Добропілля Донецької області.

Рішення суду може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Добропільський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подано апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення складено 18 квітня 2019 року.

Суддя Л.С. Мацишин

17.04.2019