КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/796/4833/2019 Головуючий в 1-й інстанції - Бортницька В.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати сум, -

у с т а н о в и в :

У липні 2018 року позивач пред'явила позов до відповідача, у якому просила стягнути з ПАТ «Українська залізниця» заборгованість із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 11 077,26 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку з 24.05.2017 по 25.07.2018 у розмірі 109 354,00 грн. та донарахувати по день фактичного розрахунку. Зазначала, що 08.07.2016, згідно з Наказом від 07.07.2016 № 1/ОС, прийнята на посаду електромеханіка дільниці I групи у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно з наказом від 23.05.2017 року № 79/ОС звільнена за угодою сторін. На день звільнення їй нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 по 23.05.2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі 11 077,26 грн..

Посилаючись на вказані обставини позивач просила задовольнити її позов.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідності висновку суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, що суд помилково прийняв до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок, що викладений на бланку Торгово-промислової палати України, оскільки він не є сертифікатом (висновком) в розумінні ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні від 02 грудня 1997 року № 671/97-ВР, ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VIIта п. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року № 44 (5). Указує, що відповідач у вересні 2017 року сплатив їй аванс за березень 2017 року, але не вчинив дії на виконання свого обов'язку по виплаті винагороди за працю до її звільнення та не провів з нею повний розрахунок. Щодо висновку суду про відсутність первинної документації на підконтрольній території України, указує, що вона всі свої первинні документи для остаточного розрахунку, згідно з наказом №899-Н від 26.06.2017 року, направила у структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (м. Лиман) до робочої комісії з опрацювання первинних документів. Уважає, що доводи про те, що відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності та розташуванням офісу, зокрема у місті Донецьк є необґрунтованими, оскільки підприємство знаходилося у простої з березня 2017 року по день скорочення штату - 17.07.2017 року. Позивач була звільнена 23.05.2017 року згідно з п. 1 ст. 36 КЗпПУ за угодою сторін і їй була видана трудова книжка відповідно до наказу про припинення трудового договору, оригінал якого остання направила до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (м. Лиман) до робочої комісії з опрацювання первинних документів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції установлено, що Наказом від 08.07.2016 № 1/ОС позивач була прийнята на посаду електромеханіка дільниці I групи у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Наказом від 23.05.2017 року № 79/ОС її було звільненоз роботи за угодою сторін. (а.с.35)

Відповідно до ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669-VIII) період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення, антитерористичної операції є 14.04.2014. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався.

Згідно зчастиною3 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 5 ст. 11 Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено обов'язок Кабінету Міністрів України у десятиденний, строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції (абз. 3 п. 5 ст. 11 Закону № 1669-VIII. Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведенняантитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Відповідно до наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07.04.2014 також визначено районами проведення антитерористичної операції.

Посилаючись на захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів ПАТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у м. Донецьк, у зв'язку з чим у відповідача з 20.03.2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп'ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю, суд першої інстанції прийшов до висновку про початок дій форс - мажорних обставин(обставин не переборної сили) для відповідача з 20 березня 2017 року,що унеможливило здійснити розрахунок з позивачем при звільненні відповідно до вимог чинного трудового законодавства,а тому в задоволенні у позові повинно бути відмовлено.

При цьому суд взяв до уваги наданий відповідачем висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників.

Відповідно до ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки до нього суд дійшов без врахування та аналізу всіх обставин справи,на які посилались сторони на підтвердження вимог та заперечень, а також з порушенням норм матеріального права,які регулюють правовідносини,що виникли між сторонами.

Право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці». Позивач знаходилася з Донецькою дирекцією залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в трудових відносинах до 23.05.2017 року, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі. Майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

З матеріалів справи вбачається, що з 20.03.2017 року по 23.05.2017 рік по день звільнення позивача, відповідачем було здійснено низку заходів щодо впорядкування роботи регіональної філії «Донецька залізниця» та відповідно до п.9.2 протоколу №Ц-57/27 Ком.т. засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 05.04.2017 року та наказу № 645-НЗ-1 від 28.04.2017 року було вилучено зі складу регіональної філії «Донецька залізниця» структурний підрозділ Донецька дирекція залізничних перевезень структурний підрозділ Донецька дирекція залізничних перевезень та запроваджено процедуру вивільнення працівників відповідно до вимог чинного законодавства.

Структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» в свою чергу попереджено позивача про скорочення її посади з 17 липня 2017 року та її звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, а 11.05.2017 року видано наказ (розпорядження)79/02 про звільнення позивача з 23.05.2017 року за п.1 ст.36 КЗпП України з компенсацією за 15 днів відпустки,з яким позивач була ознайомлена та їй було видано трудову книжку.

Тобто, у цей період відповідачем велося керування та управління міжрегіональною філією «Донецька залізниця» та структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень»,більше того з довідки структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» м. Лиман від 07.11.2018 року вбачається,що позивачу було виплачено 04.09.2017 року заробітну плату за першу половину березня 2017 року у касі Дирекції м. Лиман.

Зміст вищевказаного наказу про звільнення позивача, який не визнаний відповідачем незаконним та не скасований, свідчить про наявність права у позивача на отримання заробітної плати з березня 2017 року по 23.05.2017 року та на грошову компенсацію за невикористані 15 днів щорічної відпустки, як зазначено в наказі.

Указаним обставинам суд першої інстанції не надав належну оцінку та не обґрунтував причини їх відхилення, у зв'язку з чим колегія суддів вважає безпідставним посилання в рішенні на наявність форс-мажорних обставин, що унеможливлювали провести з позивачем остаточний розрахунок при звільненні та відсутність з боку відповідача порушення ст. 116 КЗпП України.

Позивач зазначала, що на вимогу наказу № 899-Н від 26.06.2017 року регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» нею було направлено первинні документи у структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (м. Лиман) до Комісії з опрацювання первинних документів для остаточного розрахунку,які вимагав відповідач. Указані документи не були їй повернуті відповідачем за їх безпідставністю.

Відповідно до листа ПАТ «Укрзалізниця» від 19.07.2017 року ЦЦЕ 05/633 відповідач визнавав факт наявності заборгованості із заробітної плати та інших грошових виплат працівникам та можливість їх отримання через каси Донецької та Луганської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» в м. Лиман за наявності пакету документів, які визначені Порядком проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів .

Указані обставини спростовують посилання відповідача на відсутність первинної документації у зв'язку з форс-мажорними обставинами для здійснення остаточного розрахунку при звільненні позивача.

Колегія суддів критично ставиться до висновку торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, який був зроблений за заявою ПАТ «Українська залізниця» та на викладених заявником обставинах.

При цьому вказаний висновок не є сертифікатом у розумінні ст.14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні», якою передбачено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності.

У своїх позовних вимогах позивачем наведений розрахунок заборгованості по заробітній платі за березень з урахуванням виплаченої 04.09.2017 року частини у розмірі 2338,94 грн.,за квітень та травень 2017 року по день звільнення, а також грошової компенсації за частину невикористаної відпустки-15 днів у розмірі 11 077,26 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 24.05.2017 року по 25.08.2018 року у розмірі 109 354 грн..

Указані розрахунки відповідачем не оспорені належними та допустимими доказами.

За таких обставин колегія суддів вважає,що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про наявність форс-мажорних обставин,які унеможливили відповідачу при звільненні позивача провести розрахунок у відповідності до вимог чинного трудового законодавства,а відтак рішення підлягає скасуванню з постановленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 76, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ( місце знаходження: 03150 м. Київ, вул. Тверська, 5, ) на користь ОСОБА_2 (фактичне місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 11 077,26 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку з 24.05.2017 по 25.07.2018 року у розмірі 109 3534,00грн. з утриманням із цих сум обов'язкових платежів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук