Постанова

Іменем України

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 759/5081/15-ц

провадження № 61-31453 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), КузнєцоваВ. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Садівниче товариство «Бучанка», Гостомельська селищна рада Київської області,

третя особа - Відділ реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року у складі судді

Уляновської О. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Оніщук М. І., Українець Л. Д., Шебуєва В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Садівничого товариства «Бучанка» (далі - СТ «Бучанка»), Гостомельської селищної ради Київської області, третя особа - Відділ реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, у якому просили:

- визнати недостовірною та такою, що порушує їх інтереси інформацію про те, що ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_11, ОСОБА_12;

- визнати свідоцтво про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_1, видане 02 квітня 1974 року Дарницьким відділом реєстрації актів цивільного стан у м. Києві, недійсним в частині відомостей про те, що батьком

ОСОБА_6 є ОСОБА_11;

- визнати недостовірною інформацію у протоколі № 2 загальних зборів садоводів СТ «Бучанка», а саме: «2-2. Поступило заявление детей

ОСОБА_13 от ОСОБА_6» ... «До настоящего времени земельный участок площадью 0,06 га по АДРЕСА_1 числится за ОСОБА_13.», та у рішенні від 10 липня 2010 про прийняття дітей ОСОБА_11 у члени

СТ «Бучанка»;

- визнати недостовірною інформацію у списку членів СТ «Бучанка» у тій частині, що «... земельный участок площадью 0,06 га по АДРЕСА_1 числится за ОСОБА_13.»;

- визнати недостовірною інформацію у листі голови СТ «Бучанка»

ОСОБА_14 (без дати та реєстраційного номеру) у частині «…правление товарищества «Бучанка» отказалось переоформить участок на ОСОБА_12»;

- визнати недостовірною інформацію у довідці від 17 липня 2010 № 3/07-10, підписаної ОСОБА_8, виданої ОСОБА_6 для пред'явлення в Гостомельську селищну раду в частині зазначення «через деякий час», а саме: «після смерті в кінці 2000 року ОСОБА_12 на земельній ділянці стала хазяйнувати сім'я ОСОБА_4»;

- визнати недостовірною інформацію у протоколі засідання правління

СТ «Бучанка» від 19 вересня 2010 року про те, що на засіданні розглядалася заява ОСОБА_7 про відмову від користування земельною ділянкою по

АДРЕСА_1;

- визнати недостовірною інформацію у довідці від 14 листопада 2010 року

№ 39/11-10, наявній у технічній документації зі складання державного акта, а саме в частині того, що «її земельна ділянка», тобто ОСОБА_6, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1»;

- визнати недостовірною інформацію у повідомленні Гостомельської селищної ради від 21 червня 2011 року № 2184 в частині, що «їхні діти», оскільки ОСОБА_6 не є дитиною ОСОБА_11 та ОСОБА_12;

- зобов'язати ОСОБА_6 відкликати з Ірпінського міського суду Київської області зі справи № 2-805/12 копію листа голови СТ «Бучанка» ОСОБА_16 (без дати, без реєстраційного номеру).

На обгрунтування позовних вимог зазначали, що до кінця 1960-х років

ОСОБА_11 перебував у шлюбі з ОСОБА_17, після розірвання якого ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дочку - ОСОБА_6, у свідоцтві про народження якої батьком зазначено ОСОБА_11, незважаючи на те, що це не його дитина. Про вказані обставини було відомо всім родичам.

У ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 народився син -

ОСОБА_7, після чого у 1975 році між ними було зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 загинув, а ІНФОРМАЦІЯ_5 померла його дружина - ОСОБА_12

За життя ОСОБА_11 працював у Державному підприємстві «Інститут «Укндіпроект» та мав у користуванні земельну ділянку НОМЕР_2 на території

СТ «Бучанка» площею 0,06 га по АДРЕСА_1. Після його смерті вказану земельну ділянку обробляли вони та

ОСОБА_12, яка у подальшому надала дозвіл на користування цієї земельною ділянкою лише позивачам.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вирішили незаконно приватизувати вказану вище земельну ділянку та протиправно вступили в члени СТ «Бучанка», не зважаючи на те, що земельна ділянка НОМЕР_2 перебувала в їх (позивачів) користуванні.

У порушення їх прав та інтересів на земельну ділянку, рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 16 грудня 2010 року № 33, земельну ділянку НОМЕР_2, розташовану на території СТ «Бучанка», площею 0, 06 га, по АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_6

Посилаючись на те, що рішення СТ «Бучанка», на підставі яких ОСОБА_6 отримала спірну земельну ділянку, прийняті з порушенням норм Закону України «Про кооперацію», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», а для підтвердження своїх родинних зв'язків

ОСОБА_6 надала незаконний актовий запис про її народження, просили позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не входять до кола осіб, які мають право звернення до суду з позовом щодо оспорювання батьківства. За життя ОСОБА_11 до суду із заявою про оспорювання батьківства не звертався, відтак підстави для задоволення позову в частині спростування інформації щодо кровної спорідненості ОСОБА_6 та

ОСОБА_11 відсутні.

Щодо решти заявлених позовних вимог, то рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 травня 2012 року у справі №2-805/12 та постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року у справі

№ 826/7947/14 встановлено, що права позивачів з боку СТ «Бучанка», Гостомельської сільської ради Київської області щодо визначення порядку користування спірною земельною ділянкою не порушено, оскільки не знайшли свого підтвердження посилання на незаконність статуту СТ «Бучанка», рішень загальних зборів та рішень правління товариства, а також встановлено відсутність підстав для визнання незаконним державного акта на земельну ділянку, виданого ОСОБА_6

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представників: ОСОБА_18, ОСОБА_19 відхилено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є законними та обгрунтованими, оскільки батько ОСОБА_6 за життя не оспорював своє батьківство щодо неї, а з обставин встановлених судовими рішеннями Ірпінського міського суду Київської області від 14 травня 2012 року та Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року, які набрали законної сили убачається, що будь-яких порушень прав та інтересів

ОСОБА_4, ОСОБА_5 при вирішенні питання щодо користування/переходу у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_6 не встановлено. Заявлені вимоги щодо недостовірності інформації, викладеної у документах садівничого товариства, не є належним способом захисту, і викладена в них інформація не стосується особистих немайнових прав позивачів.

Короткий зміст та доводи, викладені у касаційній скарзі

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2017 року, ОСОБА_4,

ОСОБА_5 та його представник - ОСОБА_9 просили скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статті 277 ЦК України, відповідно до якої обов'язок доказування про те, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про народження у частині того, що ОСОБА_11 є батьком ОСОБА_6 з посиланням на неправильно обраний позивачами спосіб захисту, суди не звернули увагу, що позивачі просили спростувати недостовірну інформацію, а не оспорювали батьківство ОСОБА_11 та не урахували, що у разі поширення особою недостовірної інформації про своє батьківство, суд може відповідно до статті 13 ЦК України зобов'язати особу припинити зловживання своїми правами, а також застосувати відповідні наслідки.

При цьому суди залишили поза увагою доводи позивачів про те, що

ОСОБА_6 надавши недостовірні відомості про те, що вона є дочкою ОСОБА_11 незаконно набула право власності на земельну ділянку, яка перебувала у користуванні ОСОБА_5, чим порушила його права.

У подальшому ОСОБА_6 надала у селищну раду копії свідоцтва про смерть ОСОБА_11, ОСОБА_12, які не є її батьками, та вказані дії у сукупності з протиправними діями ОСОБА_7, ОСОБА_20 призвели до незаконної передачі у користування ОСОБА_6 спірної земельної ділянки. Наведене свідчить про наявність змови відповідачів і поширення недостовірної інформації про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є дітьми

ОСОБА_11 Посилаючись на судові рішення, ухвалені судами в інших справах, суди не звернули увагу, що у справі № 2-805/12 позивач ОСОБА_4 участі не брала, а у справі № 826/4979/14 СТ «Бучанка», Гостомельська селищна рада Київської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не були відповідачами, а тому неправильно застосувавши приписи статті 56 Кодексу про шлюб та сім' ю України Української РСР (далі - КпШС Української РСР) обмежили їх право на спростування недостовірної інформації. Крім того, вказаними судовими рішеннями не встановлені обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, оскільки предметом спору є недостовірна інформація, що свідчить про неправильне застосування судами частини третьої статті 61 ЦПК України.

Крім того, у порушення норм процесуального права, суд першої інстанції не відклав розгляд справи у зв'язку з неявкою у судове засідання

ОСОБА_11 та ОСОБА_6, що свідчить про звільнення їх від обов'язку доказування, та розглянув справу, не зважаючи на погіршення стану здоров'я ОСОБА_4, а також не допустив у судове засідання 03 листопада 2016 року представника ОСОБА_4 - ОСОБА_19

Посилаючись на те, що суди не забезпечили повного і всебічного встановлення фактичних обставин справи, дотримання принципів диспозитивності та змагальності, що є складовим принципу верховенства права, просили задовольнити касаційну скаргу.

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлені судами фактичні обставини справи

Відповідно до актового запису про народження ОСОБА_7, складеного Солом'янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану від 22 травня 1975 за № 933, його батьками є: ОСОБА_22, ОСОБА_23, яка після реєстрації шлюбу з ОСОБА_11, актовий запис за №258, складений 04 серпня 1976 року, змінила прізвище на «ОСОБА_11».

З актового запису про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, складеного 02 квітня 1974 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану за № 987, убачається, що її батьками є ОСОБА_11 та ОСОБА_17

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_12

На підставі рішення Гостомельської селищної ради 02 сесії 06 скликання

від 16 грудня 2010 року № 33, ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0623 га в СТ «Бучанка» по

АДРЕСА_1.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Судами першої та апеляційної інстанції установлено, що оспорюване свідоцтво про народження ОСОБА_6 видано 02 квітня 1974 року, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КпШС України, чинного на час їх виникнення.

Згідно частини першої статті 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

За змістом зазначеної норми, яка є імперативною, право оспорювання запису про батька чи матір дитини має лише особа, яка записана батьком (матір'ю) дитини, протягом одного року з того часу, коли їй стало відомо або повинно було стати відомо про проведений запис.

Заявляючи вимоги про визнання недостовірною та такою, що порушує їх права інформацію про те, що ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_11, ОСОБА_12 та про визнання недійсним свідоцтва про народження ОСОБА_6 в частині відомостей про її батька - ОСОБА_11, позивачі фактично оспорюють батьківство ОСОБА_11 щодо ОСОБА_6, яке сам спадкодавець за життя не оспорював.

З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог, оскільки позивачі не входять до кола осіб, які мають право звернення до суду з позовом щодо оспорювання батьківства.

Щодо позовних вимог, які стосуються визнання інформації недостовірною, слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав. Зазначене означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення

від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення

від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

При розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судами встановлено, що фактично між сторонами виник спір щодо земельної ділянки, яку за життя було надано у користування ОСОБА_25

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 травня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 червня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 до Гостомельської селищної ради Київської області,

ОСОБА_6, третя особа - СТ «Бучанка» про часткове скасування рішення селищної ради про безоплатну передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки, скасування державного акта на вказану земельну ділянку та визнання за ними права користування земельною ділянкою, відмовлено.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 серпня

2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2015 року, у задоволені позову

ОСОБА_21, ОСОБА_26, ОСОБА_5, ОСОБА_27 до Головного управління юстиції у Київській області, СТ «Бучанка» про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,- відмовлено.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що права позивачів з боку Гостомельської селищної ради Київської області, СТ «Бучанка, щодо надання у власність земельної ділянки ОСОБА_6, рішеннями загальних зборів та рішеннями правління, не порушує права позивачів.

За таких обставин, та за недоведеності позивачами, що надана відповідачами інформація є недостовірною, такою що порушує їх особисті права та інтереси, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зазначених позовних вимог за їх необгрунтованістю.

Доводи заявників на те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права розглянув справу за відсутності відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_6, чим звільнив їх від обов'язку доказування грунтуються на їх власних тлумаченнях цивільно-процесуальних норм, а тому є неспроможними. Крім того, відсутність вказаних осіб не вплинула на встановлення фактичних обставин справи та правильність вирішення справи по суті.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд безпідставно не відклав розгляд справи у зв'язку з погіршенням стану здоров'я ОСОБА_4 та не допустив у судове засідання 03 листопада 2016 року представника ОСОБА_4 - ОСОБА_19, не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки в судовому засіданні інтереси позивачів представляла ОСОБА_18, що свідчить про забезпечення права позивачів на судовий захист.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власної оцінки заявниками обставин справи, які були належно перевірені і оцінені судами попередніх інстанцій та переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник