ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/256/19

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/609/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Чернігів,

дата складання повного тексту рішення -27.02.2019,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись з позовом до ОСОБА_4, в якому просили вселити їх в квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача понесені по справі судові витрати.

Позовні вимоги позивачі мотивували тим, що спірна квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В даній квартирі позивачі зареєстровані та проживають. Їм стало відомо, що спірна квартира продана з прилюдних торгів відповідачу, який змінив вхідні двері та замки в квартирі, чим створив їм перешкоди у користуванні житлом. Позивачі зазначають, що відповідно до ст. 109 ЖК УРСР вони не можуть бути виселені без надання їм іншого житлового приміщення.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 лютого 2019 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити. Скаржник вважає, що ст.47 Конституції України, яку застосував суд першої інстанції, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає, а порушення норм процесуального права полягає в тому, що спірна квартира була продана державною виконавчою службою, яка не була залучена судом до участі в справі. Відповідач зазначає, що після придбання квартири він проживає в ній із сім'єю, речі позивачів в квартирі відсутні. ОСОБА_4 звертає увагу на те, що він не позбавляв позивачів права користування квартирою, це зробив орган державної виконавчої служби за борги боржника ОСОБА_3 Стверджує, що він є добросовісним набувачем квартири, а право на проживання колишнього власника та членів його сім'ї в квартирі припиняється з моменту її продажу. Заміна старих дверей в квартирі на нові не порушує прав її колишніх власників.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи, що скарга є необґрунтованою, вимоги, викладені в ній, не відповідають дійсності та чинному законодавству. Позивачі стверджують, що після продажу квартири з торгів вони продовжували проживати в спірній квартирі, будучі зареєстрованими в ній. Проте відповідач самовільно змінив вхідні двері із замками, що позбавило їх можливості потрапити до свого місця мешкання. Державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання в ній власника та членів його сім'ї.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду частково не відповідає.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач створив перешкоди позивачам у фізичному потраплянні до квартири, чим фактично позбавив їх права користування житлом, а тому порушені права позивачів підлягають захисту в судовому порядку шляхом їх вселення в квартиру.

Колегія суддів частково погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено і це не заперечується сторонами справи, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.16).

Зазначену квартиру ОСОБА_4 придбав на прилюдних торгах, що були проведені 22.06.2017 Центральним відділом державної виконавчої служби міста Чернігова при проведенні виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2/750/1942/16 від 24.10.2016, виданого Деснянським районним судом м.Чернігова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості в розмірі 57 329,75 грн.

Отже, підставою продажу спірної квартири ОСОБА_4 є електронні прилюдні торги.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилались на те, що відповідач ОСОБА_4 змінив вхідні двері та замки, чим створив їм перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що особа, яка вважає порушеним своє право на користування житлом повинна довести правомірність свого проживання у даному житловому приміщенні.

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_6 та з 03.06.1997 позивач ОСОБА_2 (а.с.17, 26).

На даний час відсутнє рішення щодо незаконності проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

При вирішенні спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суд першої інстанції вірно застосував вказану статтю Конституції України, як норму прямої дії. Посилання скаржника на зворотне є безґрунтовним.

В цій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, на відміну від рішення суду першої інстанції в частині вселення ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_3 був зареєстрований у АДРЕСА_1, проте 07.07.2017 його було знято з реєстрації за вказаною адресою (а.с.27). Дане рішення ОСОБА_3 не оскаржував.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації, окрім іншого, документи, що підтверджують право на проживання в житлі.

Аналізуючи вказані норми Закону слід зазначити, що відсутність реєстрації не впливає на реалізацію прав і свобод, передбачених Конституцією, проте, після зняття з реєстрації в житловому приміщенні право на подальше користування ним повинно ґрунтуватися на законній підставі, якої ані позивач ОСОБА_3 в позові, ані його представник в судовому засіданні, вказати не змогли.

Таким чином, підстави для вселення ОСОБА_3 в спірну квартиру відсутні.

На дану обставину суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до ухвалення помилкового рішення в цій частині.

Доводи скаржника щодо безпідставного вселення в його квартиру позивача ОСОБА_2 суд до уваги не приймає з огляду на наступне.

Як вказувалося вище, підставою позову стало те, що відповідач, набувши право власності на квартиру АДРЕСА_2 замінив вхідні двері та замки в квартирі, фактично позбавивши ОСОБА_2 права користування вказаним житлом, що стало причиною звернення останнього спочатку до правоохоронних органів (а.с.48, 64), а потім із заявою до суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», автручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у статті 2 ЦПК України, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 109 ЖК УРСР.

Посилання відповідача на те, що квартира набута ним на законних підставах і тому проживання в цьому приміщенні сторонніх осіб він з огляду на положення ст.317,319,321,383,386,391 вважає протиправним колегія суддів до уваги не приймає. ОСОБА_4 спірне житлове приміщення придбане на прилюдних торгах 22.06.2017, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов'язані з придбанням спірної нерухомості. Представник відповідача заперечував обізнаність ОСОБА_4 щодо цієї обставини, проте жодних доказів на підтвердження ґрунтовності заперечень відповідач не надав. Інформацію щодо наявності відповідного позову ОСОБА_4 щодо порушень при проведенні торгів матеріали справи не містять, є лише відомості про подачу ОСОБА_4 позову про визнання відповідачів такими, що втратили право проживання в спірній квартирі.

За таких обставин пріоритетним є застосування до спірних правовідносин норм ст. 109 ЖК УРСР, ніж положень, які регулюють захист права власності.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №645/3899/14-ц.

Слід також звернути увагу на відсутність позову ОСОБА_4 про захист права власності.

В оцінці доводів колегія суддів апеляційного суду вважає обов'язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц, з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України.

Таким чином, рішення суду в частині задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про його вселення в квартиру не можна визнати законним та обґрунтованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог в цій частині.

Також належить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 768,40 грн у відшкодування понесених судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення та стягнення судових витрат залишити без змін.

На підставі ст.141 ЦПК України належить вирішити питання зміну розподілу судових витрат. Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено на 50%, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 належить стягнути 1152,60 грн судового збору, сплаченого останнім при подачі апеляційної скарги (2350,20 :100 % х 50%).

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.1, 381- 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 лютого 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення та стягнення судових витрат скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 ( зареєстроване місце проживання відсутнє, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 1152,60 грн судових витрат за розгляд справи в апеляційному порядку.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 24.04.2019.