Справа №521/1647/19
Провадження №2/521/1985/19
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Бобуйка І.А.
секретаря судового засідання - Коноваловій К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована/знята з реєстрації по м. Одеса та Одеської області не значиться), ОСОБА_3 (зареєстрована/знята з реєстрації по м. Одеса та Одеської області не значиться), ОСОБА_4 (зареєстрований/знятий з реєстрації по м. Одеса та Одеської області не значиться), третя особа - Одеська Товарна Біржа (місцезнаходження: м. Одеса, Люстдорфська дорога, буд. 140, корпус А), про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним,-
Позивачка звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом, у якому просила суд: визнати дійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , що укладений 14 квітня 1995 року на Одеської Товарної Біржі , зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під реєстраційним № 6935 від 14 квітня 1995 року, та 17 квітня 1995 року, що зареєстрований в Одеському МБТІ , про що зроблено запис № 201 на стор. 81 у книзі 16 пр, відповідно до якого ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , що діяла від свого імені та на підставі довіреності №1-4543, посвідченої 29.11.1994 року Дев`ятою Одеською Державною нотаріальною конторою, від імені ОСОБА_3 , продали, а ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , купила трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,8 кв. м., житловою площею 44,0 кв. м.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 14 квітня 1995 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка була членом біржі зі статусом «Н», діючою від свого імені та на підставі довіреності №1-4543, посвідченої 29.11.1994 року Дев`ятою Одеською Державною нотаріальною конторою, від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , яка була членом біржі зі статусом «Н», був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна реєстраційний № 6935, відповідно до якого відповідачі продали, а позивач купила квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
На теперішній час позивачці відмовляють нотаріуси у вчиненні нотаріальних дій відносно вказаного вище нерухомого майна, мотивуючи це тим, що договір № 6935 купівлі-продажу нерухомого майна від 14.04.1995 року за формою не відповідає вимогам, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду.
В судове засідання позивачка не з`явилась, подала до Малиновського районного суду м. Одеси заяву, в якій вона просила суд розглянути справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали.
Третя особа в судове засідання повторно не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує право.
Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно змісту ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 ЦК України).
Частиною 4 Прикінцевих положень діючого ЦК України від 16.01.2003 року встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Суд акцентує увагу на тому, що на момент укладання договору № 6935 від 14 квітня 1995 року був чинний Цивільний кодекс Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЦК УРСР) від 18 липня 1963 року, тому розгляд справи проведений за правилами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, які діяли на момент укладання договору.
Стаття 86 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, право власності - це, врегульовані законом, суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними.
Стаття 128 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.
Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).
Стаття 42 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.
Стаття 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Судом встановлено, що 14 квітня 1995 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка була членом біржі зі статусом «Н», діючою від свого імені та на підставі довіреності №1-4543 посвідченої 29.11.1994 року Дев`ятою Одеською Державною нотаріальною конторою від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , яка була членом біржі зі статусом «Н», був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна реєстраційний № 6935, відповідно до якого відповідачі продали, а позивач купила квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом встановлено, що дана трикімнатна квартира, загальною площею 62,8 кв. м., житловою площею 44,0 кв.м., належала в рівних частках відповідачам на підставі Свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_2 виданого 24.02.1993 року УЖКХ Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого Одеським МБТІ 15.06.1993 року за №201, в кн. 30 пр, стор. 10.Квартиру продано за 584228000,00 карбованців.
Зазначений Договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений на Одеської Товарної Біржі і відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під реєстраційним №6935 від 14 квітня 1995 року, та в подальшому 17 квітня 1995 року зареєстрований позивачем в Одеському МБТІ про що зроблено запис №201 на стор. 81 у книзі 116 пр.
Істотними умовами договору купівлі-продажу є: предмет та ціна.
Предметом договору купівлі-продажу № 6935 від 14 квітня1995 року є майно - квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,8 кв. м., житловою площею 44,0 кв. м.
Згідно зі ст. 228 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами.
Пунктом 5 Договору встановлено, що вищевказану квартиру продано за 584228000,00 карбованців.
Тобто, суд прийшов до висновку, що на момент підписання договору № 6935 від 14.04.1995 року, сторонами були досягнуті усі істотні умови договору, що підтверджується відповідними підписами сторін договору. Отже, договір № 6935 від 28 грудня 1995 року є, відповідно до ст. 153 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, укладеним.
Згідно з ч. 2 ст. 220 чинного ЦК України від 16.01.2003 року, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Отже, судом встановлено, що укладанні вищевказаного договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам договору, протизаконних умов зазначена угода не містить та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідно до законодавства що діяло на момент його укладення.Правочин обома сторонами повністю виконаний, позивач до підписання договору передав відповідачам обговорену заздалегідь суму грошей, а відповідачі, у свою чергу, - передали правовстановлюючі документи на квартиру, ключі, та звільнили продану квартиру. Позивач зареєстрував право власності на зазначену в договорі квартиру в Одеському МБТІ.
Згідно довідки/виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію №74 від 17.01.2019 року, позивач з 1995 року до теперішнього часу володіє придбаною квартирою, та використовує придбану квартиру для проживання.
Згідно дублікатів квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг №102/455 від 22.01.2019 року, №49/209 від 22.01.2019 року, 3 8/27 від 22.01.2019 року, №212/858 від 22.01.2019 року, №148/611 від 22.01.2019 року, №71/351 від 22.01.2019 року позивач оплачує житлові комунальні послуги необхідні для утримання цієї квартири.
На теперішній час позивачці відмовляють нотаріуси у вчиненні нотаріальних дій відносно вказаного вище нерухомого майна, мотивуючи це тим, що договір № 6935 купівлі-продажу нерухомого майна від 14.04.1995 року за формою не відповідає вимогам.
Статтею 49 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що нотаріус, інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії не приймають до вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства.
Відповідно до законодавства, яке регламентує порядок вчинення нотаріальних дій, чинного як на момент виникнення спірних правовідносин так і на теперішній час встановлено заборони нотаріусам приймати та розглядати як правовстановлюючий документ біржовий контракт (договір купівлі-продажу), зареєстрований в органах, що здійснюють державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Згідно ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, яка діяла на момент укладання договору, визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню угоди. Таким чином така угода, відповідно до чинного на той період законодавства, не підлягала нотаріальному посвідченню.
Беручи до уваги дві вищезазначені норми, які діяли у 1995 році, вбачається, що станом на час укладання договору купівлі-продажу, передбачалась можливість укладання договорів у двох формах: простій письмовій - на товарній біржі без подальшого нотаріального освідчення згідно ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» від 10.12.1991 року та письмовій нотаріальній формі (ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року).
Нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомості стало обов`язковим починаючи з 1 січня 2004 року, у зв`язку із вступом в силу нового ЦК України від 16.01.2003 року, на підставі якого видано Інструкцію «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затверджену Наказом Мінюсту України № 20/5 від 03.03.2004 року, яка використовується нотаріусами при вчинені дій з посвідчення відповідного правочину.
Також, відповідно до положень ст. 47 ЦК Української PCP, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі, а відповідно до ч. 2 ст. 15 ЗаконуУкраїни «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню.
Суд акцентує увагу на те, що ані позивач ані відповідачі не знали і не могли знати про необхідність нотаріального посвідчення укладеного ними біржового договору.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Біржова угода купівлі - продажу нерухомості являлася одним із видів правочинів відповідно до положень Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення угоди.
Частина 2 ст. 47 ЦК Української PCP передбачає, що суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Таким чином, виходячи з того, що позивачами та відповідачами було повністю виконано умови біржового договору, покупцем сплачено вартість придбаного майна та це майно передано продавцями у власність покупця, а відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу Української PCP договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, та враховуючи наявність вищезазначеного протиріччя правових норм, - правовий зміст ст. 47 ЦК Української PCP надає суду можливість визнати дійсним договір, який не посвідчений нотаріально за обов`язкової умови наявності домовленості сторін щодо усіх істотних умов договору та повного чи часткового виконання договору.
Виходячи з цієї норми, суд вважає, можливим визнати дійсним договір № 6935 купівлі-продажу житлового приміщення від 14.04.1995 року.
Враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів для задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ст.ст. 5, 15, 16, ЦК України від 16.01.2003 року, ст.ст. 41, 42, 47, 86, 128, 153, 220, 224, ЦК УРСР від , ст. 41 Конституції України, ст. 15 Закону України «Товарну біржу», керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 258, 259, 263-265, 267, 280, 352 Цивільного процесуального кодексу України, СУД -
Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована/знята з реєстрації по м. Одеса та Одеської області не значиться), ОСОБА_3 (зареєстрована/знята з реєстрації по м. Одеса та Одеської області не значиться), ОСОБА_4 (зареєстрований/знятий з реєстрації по м. Одеса та Одеської області не значиться), третя особа - Одеська Товарна Біржа (місцезнаходження: м. Одеса, Люстдорфська дорога, буд. 140, корпус А), про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним- задовольнити.
Визнати дійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , що укладений 14 квітня 1995 року на Одеської Товарної Біржі , зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під реєстраційним №6935 від 14 квітня 1995 року, та 17 квітня 1995 року зареєстрований в Одеському МБТІ , про що зроблено запис № 201 на стор. 81 у книзі 16 пр, відповідно до якого ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , що діяла від свого імені та на підставі довіреності №1-4543 посвідченої 29.11.1994 року Дев`ятою Одеською Державною нотаріальною конторою, від імені ОСОБА_3 , продали, а ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , купила трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,8 кв. м., житловою площею 44,0 кв. м.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С У Д Д Я: І.А. Бобуйок