РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року м. Мукачево Справа №306/2207/17

2/303/336/19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль»

до відповідача ОСОБА_2

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

1 листопада 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ОСОБА_1 Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором у сумі 56034,35 доларів США, що складає на дату розрахунку суму 1470183,39 гривень (в т.ч.: 25400,00 доларів США прострочена заборгованість за кредитом, 30634,35 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків).

Як на підставу для задоволення вищевказаних позовних вимог, банківська установа посилається на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладеного між позивачем та відповідачем договору кредиту, зобовязання позичальника перед банківською установою зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними.

Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи представник позивача у судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач та його представник в судове засідання також не зявилися, натомість від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

Поряд з цим, своє відношення до заявленого позову відповідач висловив у поданих суду запереченні на позовну заяву (Т.1, а.с. 90-94) та відзиві на позов (Т. 1, а.с. 116-120, 147-151).

Доводячи безпідставність поданого банківською установою позову, відповідач просив врахувати те, що заборгованість за кредитним договором, у звязку з неналежним виконанням якого ставиться питання про стягнення суми коштів за предметом даного позову, вже була стягнута на підставі рішення Мукачівського мсіськрайонного суду Закарпатської області від 09.11.2010.

В свою чергу, представник позивача у відповіді на відзив (Т. 1, а.с. 188-190) зазначив, що на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.11.2010 було присуджено стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, власником якого є ОСОБА_3, а з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором не стягувалася. Також вказує на те, що Банком не пропущено строків позовної давності.

Відповідач у запереченні на відповідь на відзив (Т. 1, а.с. 199) вказує на те, що банківська установа звернувшись в 2009 році до суду з позовом, змінила всі форми сплати зобовязань за кредитом договором, а судове рішення припинило зобовязання між сторонами.

13.07.2018 відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності.

На підставі ухвали Свалявського районного суду Закарпатської області від 17 листопада 2017 року накладено арешт на майно, що перебуває у власності ОСОБА_2.

Розглядаючи дану справу суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки (п. 2 частини третьої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України).

Також суд зазначає, що однією з основних засад цивільного судочинства є розгляд справи судом впродовж розумного строку (п. 10 частини третьої ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Разом з тим, у відповідності з частиною другою статті 210 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Фактичні дані повязані з розглядом справи свідчать про те, що банківська установа звернулася до суду за вирішенням даного позову 1 листопада 2017 року, і впродовж судового розгляду справи учасники процесу у повній мірі мали процесуальну можливість висловити свої доводи та заперечення відносно позову, що і було ними практично реалізовано у вказаних вище письмових поясненнях. Відносно врахування висловлених сторонами по справі позицій стосовно заявленого позову було зазначено в ухвалі суду від 19 березня 2019 року і жодних заперечень з цього приводу учасниками судового процесу висловлено не було.

За таких обставин справи, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

За умовами укладеного кредитного договору від 07.06.2007 №014/4062/82/33048 (надалі Договір, а.с. 16-21) Відкрите акціонерне товариство «ОСОБА_1 Аваль» (надалі ОСОБА_1), правонаступником якого є позивач, надав ОСОБА_2 (надалі - Позичальник) кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 30000,00 доларів США строком по 07.06.2017.

Посилаючись на обставини щодо неналежного виконання Позичальником своїх зобовязань за кредитним договором позивач зазначив що за весь період існування між ними кредитних правовідносин (з 08.06.2007 по 22.09.2017) утворилася заборгованість у загальному розмірі 56034,35 доларів США, яка складається з: 25400,00 доларів США прострочена заборгованість за кредитом, 30634,35 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків.

У межах судового розгляду даної справи банківська установа просить стягнути з відповідача суму 56034,35 доларів США, що станом на 22.09.2017 року становить 1470183,39 гривень (в т.ч.: 25400,00 доларів США прострочена заборгованість за кредитом, 30634,35 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків).

Приймаючи такі доводи позивача на предмет їх відповідності нормам законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України гарантовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про стягнення з відповідача суми кредитної заборгованості.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних кредитних правовідносин між учасниками справи з метою встановлення підставності позовних вимог банківської установи у контексті із запереченнями відповідача.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Так, згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Поряд з цим, за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 листопада 2010 року по справі №2-2238/10 (Т. 1, а.с. 95-97) стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь Відкритого акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 285709,05 гривень. Стягнення було присуджено провести, шляхом примусового звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок №13 по вул. Сонячній в м. Свалява через прилюдні торги.

Виданий на підставі даного рішення суду виконавчий документ перебуває на виконанні у приватного виконавця Виконавчого округу Закарпатської області ОСОБА_4 (дані постанови від 04.02.2019.)

За таких обставин справи слід констатувати, що банківська установа звернувшись 29 липня 2009 року (Справа 2-2238/10, Т. 1, а.с. 95) до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про дострокове розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості, використала право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту за кредитним договором від 7 червня 2007 року №014/4062/82/33048, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних їй на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку та змінила порядок, умови і строк дії даного кредитного договору.

На час звернення з таким позовом (29.07.2009) вважається, що настав строк виконання Договору в повному обсязі. Рішенням суду від 9 листопада 2009 року було засвідчено такі зміни.

У вищевказаному судовому рішенні заборгованість за кредитним договором від 7 червня 2007 року №014/4062/82/3304 була визначена у повному обсязі, тому кредитор має право на отримання гарантій внаслідок належного виконання зобов'язання, у порядку визначеному частиною другою статті 625 ЦК України, а не шляхом стягнення заборгованості за кредитом та процентами за цим же кредитним договором.

При вирішенні справи суд приймає до уваги приписичастини четвертої 263 Цивільного процесуального кодексу України, в якій зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 675/869/16-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі № 155/1315/15-ц та ін.) про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для стягнення заборгованості за кредитом, нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився.

У межах судового розгляду даної справи встановлено, що у липні 2009 року банк скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, а також отримав судовий захист своїх прав.

Разом з тим, з наданого по даній справі розрахунку (а.с. 7-10) вбачається, що з листопада 2009 року по 22.09.2017, банк продовжував нараховувати Позичальнику проценти. За вказаний період банківською установою донараховано 24514,48 доларів США відсотків та зазначено суму 25400,00 доларів США заборгованості по кредиту.

Враховуючи, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 листопада 2010 року по справі 2-2238/10 стягнуто (в тому числі і із ОСОБА_2) заборгованість за кредитним договором, шляхом примусового звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто змінено строк виконання зобов'язання, тому повторне стягнення заборгованості за кредитом та нарахування заборгованості по сплаті відсотків за кредитом, нормами цивільного законодавством не передбачено. У такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, однак позивач таких вимог не заявляв.

У звязку із наведеними фактичними даними по справі, позивач втратив право повторно нараховувати до стягнення основний платіж по кредиту та проценти за користування кредитними коштами, що свідчить про відсутність правових підстав для повторного стягнення вказаних складових заборгованості за предметом даного позову.

Тобто, з ухваленням рішення про задоволення вимог кредитора, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 Цивільного кодексу України.

Також, фактичний аналіз наявного у матеріалах справи розрахунку кредитної заборгованості позивача (а.с. 7-10) свідчить про те, що з часу ухвалення судом заочного рішення від 9 листопада 2010 року по справі №2-2238/10 банківської установою не було надано додаткових коштів відповідачу у кредит (ніж тих, які були стягнуті з нього за судовим рішенням у 2010 році).

Таким чином, після ухвалення вищевказаного судового рішення позивачем було проведено донарахування процентів за користування кредитними коштами, які було стягнуто перед цим.

Оскільки вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України банк не заявляв, а суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом (частина перша ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України), тому у задоволенні даного позову слід відмовити.

Не підлягає задовленню також і заява відповідача про необхідність застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки за результатами судового розгляду справи не встановлено порушення його прав, і суд відмовляє у задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати по справі у сумі 22852,75 гривень ( Т. 1, а.с. 1, 2) підлягають віднесенню на позивача відповідно до частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 279, 263-265, 281-282, 288-289, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 07.06.2007 №014/4062/82/33048 у сумі 56034,35 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 1470183,39 гривень - відмовити.

2. Судові витрати по справі у сумі 22852 (двадцять дві тисячі вісімсот пятдесят дві) гривні 75 копійок покласти на позивача.

3. Заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 17 листопада 2017 року скасувати.

3.1. Заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 17 листопада 2017 року зберігають свою дію до набрання даним рішенням суду законної сили.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

6. Позивач: Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 Аваль» (01011 м. Київ, вул. Лєскова, 9, , МФО 300001, кореспондентський рахунок: 1 в ОПЕРУ Національного банку України).

Відповідач: ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 89300, с. Свалява, вул. Сонячна, 13 Закарпатської області, ІПН НОМЕР_1).

Представник відповідача: ОСОБА_6, 89300, м. Свалява, вул. Духновича, 15 Закарпатської області.

Суддя В.В. Кость