ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8288/18

Головуючий у першій інстанції - Литвиненко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/493/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Онищенко О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 січня 2019 року, ухвалене в складі судді Литвиненко І.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

дата та місце складення повного тексту рішення: 29 січня 2019 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 2804 грн. 76 коп. та моральної шкоди в сумі 20000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13 травня 2016 року, під час проведення дій щодо визначення межі земельної ділянки між сусідами, ОСОБА_3 вчинила сварку, після чого підбігла до ОСОБА_2, схопила руками її за плечі та з силою штовхнула її декілька разів назад, внаслідок чого ОСОБА_2 впала спиною на землю, вдарилась головою, у зв'язку із чим отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. По даному факту було відкрито кримінальне провадження, яке внесене до ЄРДР за №0004518 від 13 травня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №161 від 08 липня 2016 року у ОСОБА_2 мались тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, котрі відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я. 18 жовтня 2017 року слідчим було винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, так як у діях ОСОБА_3 відсутні умисні дії, а за необережне нанесення легких тілесних ушкоджень не передбачена кримінальна відповідальність. Вказаними протиправними діями ОСОБА_2 заподіяно як матеріальну так і моральну шкоду, оскільки вона зазнала фізичного болю, їй було завданої тілесних ушкоджень, порушено нормальний спосіб життя, оскільки вона була змушена докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав в суді та для лікування у закладі охорони здоров'я.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 січня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкоди та моральної шкоди.

Не погоджуючись з даним рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат Скумін М.Г. звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що наявність вини відповідача у завданні шкоди ОСОБА_2 очевидна, оскільки між тілесними ушкодженнями та діями ОСОБА_3 встановлений прямий причинно-наслідковий зв'язок із заподіяною позивачу матеріальною та моральною шкодою. Зазначені докази вини є у матеріалах цивільної справи та матеріалах кримінального провадження. Дана позиція позивача ґрунтується на однаковій судовій практиці, а саме на судовому рішенні Верховного Суду від 21 березня 2018 року, справа №341/996/16-ц.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що суд першої інстанції не правильно оцінив покази свідків, зокрема вважає, що правильними є покази свідка ОСОБА_5, які ним надані слідчому та містяться в кримінальному провадженні, де зокрема ним зазначено, що він пам'ятає момент як ОСОБА_2 та її сусідка в результаті сварки зблизились та сусідка відштовхнула від себе ОСОБА_2, яка впала спиною на землю.

Особа, яка подала апеляційну скаргу звертає увагу суду, що закриття кримінального провадження не звільняє відповідача ОСОБА_3 від цивільно-правової відповідальності, що узгоджується з висновком Верховного Суду у справі №126/2165/16-ц від 20 червня 2018 року.

Крім того, особа яка подає апеляційну скаргу вказує, що нанесена матеріальна шкода доведена належними та допустимими доказами, а саме: чеками та медичними документами. Зокрема з виписного епікризу вбачається, що позивачці призначалось лікування від отриманої травми: когнум, чек на суму 1047 грн. 05 коп.; гліцисед, чек на суму 107 грн. 05 коп.; цитокан, чек на суму 74 грн. 42 коп., 247 грн. 81 коп., 394 грн. 33 коп., нейроксон, чек на суму 177 грн. 67 коп. Також по іншим призначеним лікам аналогічно. Рекомендовано носіння комірця Шанца, чек на суму 175 грн., також позивач проходила комп'ютерну периметрію - 120 грн.,

Апелянт вказує, що незалежно від того є чи ні документально підтверджена матеріальна шкода, при наявності вини відповідача, а вона доведена, але судом до уваги не взята, підлягає відшкодуванню і моральна шкода.

У наданий судом строк ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що наявність постанови про закриття кримінального провадження від 18 жовтня 2017 року не звільняє позивача від обов'язку доведення обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, оскільки, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В постанові про закриття кримінального провадження від 18 жовтня 2017 року вказано, що кримінальне провадження закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, а саме: відсутність об'єктивної та суб'єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. У вказаній постанові свідчення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не були взяті до уваги так як вказані свідки є родичами потерпілої. Вважає, що суд першої інстанції також правомірно не взяв їх покази до уваги, оскільки вони суперечливі одні відносно інших. Що стосується показань свідка ОСОБА_5, то він бачив факт падіння позивача, однак не підтвердив того, що бачив внаслідок чого вона впала, його припущення не може бути підтвердженням того факту, що відповідачка штовхнула позивачку. Зазначає, що постанова про закриття кримінального провадження не може слугувати єдиним доказом при розгляді даної справи, оскільки в сукупності всіх доказів наявних в матеріалах справи, висновки викладені в постанові не підтверджуються іншими матеріалами справи. Також відповідачка не визнає того факту, що через її безпосередні дії позивачка отримала які б то не було ушкодження, оскільки такі дії з її боку відсутні та не доведені належними доказами, а отже, як наслідок, і не визнає ані сум заявлених до відшкодування матеріальних витрат на лікування, ані заявлених сум моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведений факт протиправної поведінки відповідача відносно неї та вини відповідача у падінні позивача на землю та отриманні нею тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду не може погодитись.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 травня 2016 року землевпорядник ОСОБА_5, за запрошенням ОСОБА_2, визначав межу між будинками АДРЕСА_1.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникла сварка, так як на тій ділянці, яку відмежував землевпорядник, як земельну ділянку власників будинку 274-А, була засаджена картоплею відповідача та такі дії проводились без узгодження із відповідачем.

Дана обставина не заперечується сторонами.

З виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №4994 вбачається, що ОСОБА_2 перебувала в Чернігівській міській лікарні №1 на стаціонарному лікуванні з 13 травня 2016 року по 24 травня 2016 року з діагнозом: ЗЧМТ (13 травня 2016 року), струс головного мозку, цефалгічний та церебрастенічний синдром. Забій лівої половини грудної клітки. Забій лівого кульшового суглобу. Остеохондроз шийного відділу хребта, нестабільність С3, С5, больовий та м'язево-тонічний синдром.

Хвора госпіталізована каретою швидкої медичної допомоги 13 травня 2016 року. ОСОБА_2 проведено лікування: діуремід, когнум, гліцисед, магнію сульфат, реосорбілакт, цитофлавін, цитокон, нікотинова к-та. Рекомендовано: 1. Спосереження невролога, окуліста за місцем проживання; 2. носіння комірця Шанца до 10 днів; 3. німід форте 1т/д при болю в шиї; 4. кавінтон форте 10 мг х 2 р. - 2 тижні; 5. когнум 250 мг х 2 р. - 2 тижні (а.с.6).

Згідно висновку експерта №631 від 21 червня 2016 року, проведеного в рамках кримінального провадження №0004518, у громадянки ОСОБА_2 маються тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, котрі виникли від дії тупих предметів або при ударі об такі ж і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я. Не виключена можливість, що тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_2 могли утворитись 13 травня 2016 року. Висловитись більш конкретно щодо дати утворення, вищевказаних тілесних ушкоджень, експерту не надається можливим в зв'язку з відсутністю в наданій на експертизу медичній документації описання зовнішніх тілесних ушкоджень (а.с.33-33 кримінального провадження №0004518).

Інших експертиз у кримінальному провадженні проведено не було.

Постановою про закриття кримінального провадження слідчого Слідчого відділу Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області від 18 жовтня 2017 року закрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР № 0004518 від 13 травня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Закриваючи кримінальне провадження слідчим зазначено, що з об'єктивної сторони злочин, передбачений ст.125 КК України характеризується діянням (дією або бездіяльністю), спрямованим на заподіяння легкого тілесного ушкодження; наслідком у вигляді спричинення легкого тілесного ушкодження; причинним зв'язком між зазначеним діянням та наслідком. Суб'єктивною стороною вказаного злочину є тільки умисна вина, тобто коли умисел особи спрямований на заподіяння шкоди здоров'ю потерпілого. Таким чином, в ході досудового розслідування вжито вичерпних заходів, спрямованих на встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, що мали місце 13 травня 2016 року, однак належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б свідчили про умисел ОСОБА_3 нанести тілесні ушкодження ОСОБА_2 не здобуто. Фізичні дії, вчинені ОСОБА_3 стосовно потерпілої, хоч і мали наслідком отримання останньою тілесних ушкоджень, однак, не були спрямовані на їх нанесення. Поряд з цим, слідчий не прийняв свідчення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в основу обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, відносно ОСОБА_2 так як вказані свідки є родичами потерпілої. В свою чергу, покази незацікавлених у результаті досудового розслідування осіб, не підтверджують умисної вини ОСОБА_3 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення. Таким чином, органом досудового розслідування не отримано достатніх доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 умисно спричинила потерпілій ОСОБА_2 легкі тілесні ушкодження (а.с.4-5).

Таким чином, внаслідок фізичних дій, вчинених ОСОБА_3 стосовно потерпілої, які мали наслідком отримання останньою тілесних ушкоджень, між сторонами виникли правовідносини пов'язані із відшкодуванням шкоди завданої ушкодженням здоров'я, які регулюються ст.23, 1166, 1167, 1195 ЦК України.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, постанова слідчого про закриття кримінального провадження не звільняє від доказування, в той же час дана постанова не була оскаржена ні потерпілою ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 в частині встановлених фактичних обставин.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина 2 даної статті визначає, що збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 даної статті визначено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 440 ЦК (відповідає ст.1166 ЦК України 2003 року) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до статей 1166 та 1167 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювала майнової та моральної шкоди, зокрема в результаті бездіяльності заподіювала, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

У спорах про відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

За таких обставин, матеріалами цивільної справи та матеріалами кримінального провадження підтверджується наявність шкоди, адже позивач отримала легкі тілесні ушкодження, була госпіталізована каретою швидкої допомоги до медичного закладу, де перебувала на лікуванні з 13 травня по 24 травня 2016 року; підтверджено, що саме ОСОБА_3 штовхнула позивачку; саме від падіння ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції необґрунтовано виходив з того, що надані позивачем докази не доводять факту спричинення їй тілесних ушкоджень 13 травня 2016 року саме відповідачем, адже позивачем не надано доказів протиправної поведінки відповідача.

Так, закриваючи кримінальне провадження слідчим зазначено, що фактичні дії, вчинені ОСОБА_3 стосовно потерпілої, хоч і мали наслідком отримання останньою тілесних ушкоджень, однак, не були спрямовані на їх нанесення.

Апеляційним судом встановлено, що, даючи свідчення слідчому слідчого відділу Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області, спеціаліст землеустрою ОСОБА_5 вказав, що в один із моментів сварки між ОСОБА_2 та її сусідкою, ОСОБА_3, в результаті сварки вони зблизились та сусідка відштовхнула від себе ОСОБА_2, яка впала спиною на землю. Тобто, слідчим встановлений факт, що саме внаслідок фізичних дій ОСОБА_3 були завдані тілесні ушкодження позивачці, а закрите кримінальне провадження не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, що узгоджується з висновком Верховного Суду у справі №126/2165/16-ц від 20 червня 2018 року. Суд першої інстанції невірно оцінив свідчення спеціаліста землеустрою ОСОБА_5, надані в судовому засіданні, адже спеціаліст пояснив, що не пам'ятає деталі, адже пройшло багато часу.

Водночас доводи апеляційної скарги, що нанесена матеріальна шкода доведена належними та допустимими доказами, а саме: чеками та медичними документами не заслуговують на увагу. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині витрат на придбання ліків ОСОБА_2 та проведене обстеження в період часу перебування на лікуванні, тобто з 13 травня 2016 року по 24 травня 2016 року, вірно встановив, що не доведено позивачем необхідність придбання ліків саме для лікування ЗЧМТ зі струсом головного мозку, а не для лікування інших діагнозів - цефалічного та церебрастенічного синдрому, забою лівої половини грудної клітки, забою лівого кульшового суглобу, остеохондрозу шийного відділу хребта, нестабільність С3, С5, больового та м'язево-тонічного синдрому, які згідно із висновком судово-медичної експертизи №631 не пов'язані із її падінням 13 травня 2016 року. З цих же підстав відмовлено у відшкодування витрат позивачем на комп'ютерну периметрію, УЗД та на придбання ортезу, адже доказів про те, що витрати пов'язані із лікуванням ЗЧМТ зі струсом головного мозку та його наслідків ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надано не було.

Крім того, суд критично ставиться до витрат понесених в подальшому - після виписки зі стаціонару, оскільки не доведений факт, що ліки, на які вона витратила кошти призначались у зв'язку із лікуванням саме наслідків ЗЧМТ в формі ліквогіпертензивного синдрому. Відповідно до виписок (а.с.19) подальше лікування ОСОБА_2 не знаходиться в прямому причинному зв'язку з тілесними ушкодженнями отриманими 13 травня 2016 року, а пов'язане з наявними у неї захворюваннями, зокрема шийного остеохондрозу хребта, лівобічного корінцевого синдрому. Вказаний висновок є вірним та винесений на підставі документально підтверджених вимог позивача.

Згідно з положеннями частин 1 і 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи вищевикладене, доводи ОСОБА_2, що незалежно від того є чи ні документально підтверджена матеріальна шкода, при наявності вини відповідача, а вона доведена, підлягає відшкодуванню і моральна шкода, заслуговують на увагу.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п.9 даної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин.

За таких обставин, колегія судів погоджується із доводами позивача, що ушкодженням здоров'я їй спричинено і моральну шкоду, враховуючи глибину моральних страждань, їх характер та обсяг, враховуючи вимоги зазначених норм закону та роз'яснень постанови Пленуму, апеляційний суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу неправомірними діями відповідача, яка підлягає відшкодуванню, слід визначити у розмірі 10 000 грн., що буде відповідати принципу розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, а позов задовольнити частково стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 10000 грн..

Крім того, ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору, з ОСОБА_3 в дохід держави слід стягнути судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 704 грн. 80 коп. за подання позовної заяви та 1057 грн. 20 коп. за розгляд справи у апеляційному суді, а разом 1762 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.3, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 січня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2) у відшкодування моральної шкоди 10000 (десять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) в дохід держави 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: