Дата документу 17.04.2019 Справа № 0827/5945/2012
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №0827/5945/2012 Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/172/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі :

головуючого: Воробйової І.А.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2,

секретар: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2012 року у складі судді Щасливої О.В. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого безбалансового відділення № 10007/0265 філії - Запорізького обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: Відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб ГМВС України в Запорізькій області, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про звернення стягнення за договором кредиту на предмет іпотеки, виселення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду із вказааним позовом, який під час розгляду справи доповнювало і уточнювало.

В обґрунтування вимог зазначило, що відповідно до договору кредиту № 647 від 13.09.2007 року ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 41 500 доларів США зі строком повернення до 13 вересня 2016 року відповідно до графіку погашення кредиту, встановленого додатком до кредитного договору. В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредитування відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в той же день уклали іпотечний договір № 647-іф на квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачам на праві спільної сумісної власності. Оскільки відповідач виконував свої зобов'язання за кредитним договором неналежним чином, у нього виникла заборгованість в сумі 416 573 грн. 65 коп., яка рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2011 року, що набрало законної сили, стягнута на користь Банку. Посилаючись на те, що судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконується, борг за договором не погашається, Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів, а також про виселення відповідачів із зазначеного житла.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2012 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 647 від 13.09.2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_4 у сумі 416 835, 79 грн., із яких 416 573, 65 грн. заборгованості за кредитом, відсоткам, пені за прострочення кредиту, пені за прострочення відсотків; штрафу і неустойки у сумі 262, 14 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 69,4 кв. м, житловою площею 48,8 кв. м, яка належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, на праві спільної сумісної власності, передану в іпотеку на підставі договору іпотеки № 647-іф від 13.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстраційним номером 1010, з початковою ціною згідно із договором іпотеки у сумі 322821 грн., шляхом продажу на прилюдних торгах.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_3 з припиненням реєстрації відповідачів за даною адресою.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надання кредитних коштів на споживчі цілі, на не на придбання іпотечного житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане одночасно з виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення, просить скасувати рішення суду в частині виселення та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 13.09.2007 року позивач та відповідач ОСОБА_4 уклали договір кредиту № 647, за яким відповідач отримав кредит в сумі 41500 доларів США (а. с. 4-6). Згідно з умовами договору кредиту відповідач зобовязався до 13 вересня 2016 року повернути отриману суму кредиту та проценти за користування кредитом відповідно до графіку погашення кредиту, встановленого додатком до кредитного договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2011 року стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВбВ № 10007/0265 філії Запорізького обласного управління ВАТ «Ощадбанк» суму заборгованість станом на 29.04.2011 року за кредитним договором у розмірі 416573,65 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 10.06.2011 року та підлягає виконанню.

06.03.2012 року відкрито виконавче провадження та виконавчі листи перебувають на виконання в Шевченківському ВДВС Запорізького МУЮ а.с.17 т. 1)

Таким чином, з моменту винесення рішення суду та до моменту подачі позивачем позову до суду відповідачі не погасили вказану заборгованість за кредитним договором.

В забезпечення виконання зобовязань за договором кредитування позивач, з однієї сторони, та відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, - з другої, в той же день уклали іпотечний договір № 647-іф на квартиру АДРЕСА_3, яка належить відповідачам на праві спільної сумісної власності (а. с. 7-9).

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник належним чином умови договору не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість за договором, і відповідно до умов договору іпотеки та на підставі Закону України "Про іпотеку" у банка виникло право щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, належний відповідачам.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно до ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. ст. 38, 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, опис нерухомого майна, спосіб реалізації предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, позивач, враховуючи наявну заборгованість за кредитним договором, скористувався правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов договору та Закону.

Задовольняючи позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що боржник належним чином не виконував взяті на себе зобовязання згідно умов кредитного договору, а саме в терміни, встановлені кредитним договором, кошти не повертав, графіку погашення заборгованості не дотримувався, а тому у іпотекодержателя виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи зі змісту договору та Закону України "Про іпотеку"

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Одним із видів застави нерухомого майна є іпотека (ч.1 ст. 575 ЦК України).

Як зазначено у ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогічне право передбачене п 3.1.3 спірного іпотечного договору.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 Цивільного кодексу України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку".

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку".

Отже, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню оскільки відповідачі не виконували належним чином свої зобовязання за кредитним договором.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені Верховним Судом України в постановах від 3 лютого 2016 року справа № 6-1449 цс15, від 10.02.2016 року справа № 6-2830цс15, від 07.10 2015 року справа № 6-1468цс15, від 21.12.2016 року справа № 591/3480/15-ц.

З огляду на те, що квартира АДРЕСА_4 , що була предметом договору іпотеки, придбана відповідачами не за рахунок отриманого кредиту, а на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 20.04.2000 року Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради , про що зазначено в п. 1.3 договору іпотеки № 647-ІФ від 13.09.2007 року, доказів того, що відповідачі мають інше житло, матеріали справи не містять, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення власників та членів їх сім'ї із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, без надання їм іншого постійного жилого приміщення, неправильно застосувавши частину другу статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами Закону України "Про іпотеку", що призвело до неправильного вирішення справи про виселення відповідачів, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в частині виселення відповідачів з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог щодо виселення.

За викладених обставин ухвалене у справі рішення підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2012 року у цій справі скасувати в частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_3 з припиненням реєстрації відповідачів за даною адресою та постановити в цій частині нову постанову.

В задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_3 з припиненням реєстрації відповідачів за даною адресою відмовити.

Рішення суду в іншій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19.04.2019 року.

Головуючий

Судді: