Справа № 743/479/19
Провадження №2/743/141/19
19 квітня 2019 року Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого - судді СТАШКІВА В.Б.,
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,
учасник справи: позивач ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Ріпки в залі суду, в порядку спрощеного провадження, справу
за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором позики та відшкодування
моральної шкоди,
Стислий виклад позиції позивача та відповідача, їх заяви (клопотання), інші процесуальні дії у справі.
ОСОБА_2 звернувся до суду з названим позовом до ОСОБА_3, в якому просив стягнути з відповідача на його користь:
- борг за договорами позики, що становить 148 583 грн;
- моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.;
- судовий збір, сплачений при зверненні до суду.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що:
- 30.01.2019 р. відповідач ОСОБА_3 взяв у нього грошові кошти у розмірі 3 600 доларів США та 15 000 грн, на підтвердження чому написав боргову розписку, в якій він зазначив, що зобовязується повернути зазначену суму до 01.03.2019 р.;
- 19.02.2019 р. відповідач ОСОБА_3 взяв у нього грошові кошти у розмірі 1 400 доларів США, на підтвердження чому написав боргову розписку, в якій він зазначив, що зобовязуєються повернути зазначену суму до 01.03.2019 р..
- відповідач ОСОБА_3 грошові кошти не повернув;
- правовим наслідком чому є: по-перше, стягнення з відповідача суми основного боргу в гривневому еквіваленті в розмірі 148 583 грн; по-друге, відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 грн, так як не виконавши свого зобовязання по сплаті боргу, відповідач заподіяв йому значну моральну шкоду.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав позов, з підстав вказаних нього, не заперечував проти заочного розгляду.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання; від нього до суду не надходило повідомлень про причини його неявки; у матеріалах справи відсутній відзив відповідача на позов.
Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19.04.2019 року постановлено справу розглядати в заочному порядку.
Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин
Судом встановлено, що:
- ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США та 15 000 грн та зобов'язувався повернути кошти в такому ж розмірі до 1 березня 2019 року, що вбачається з оригіналу боргової розписки від 30.01.2019 року;
- ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 400 доларів США та зобов'язувався повернути кошти в такому ж розмірі до 1 березня 2019 року, що вбачається з оригіналу боргової розписки від 19.02.2019 року.
Джерела права застосовані (не застосовані) судом.
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України).
Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).
Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.
Указана правова позиція викладена у постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.
Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК України.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 24 лютого 2016 року за №6-50цс16.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Оцінка суду.
Враховуючи те, що ОСОБА_3 належним чином не виконав обов'язки щодо сплати позивачу до 01.03.2019 р. грошових коштів в сумі 3 600 доларів США та 15 000 грн (за договором від 30.01.2019 р.) та 1 400 доларів США (за договором від 19.02.2019 р.), з огляду на те, що відповідач ОСОБА_3 не надав жодного доказу на спростування вказаної заборгованості, зважаючи на вказані правові висновки, суд вважає за необхідне, в цій частині, позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2:
- основну суму боргу, за договором позики від 30 січня 2019 року, що становить 3 000 доларів США (в іноземній валюті, а не в гривневому еквіваленті);
- основну суму боргу, за договором позики від 30 січня 2019 року, що становить 15 000 грн;
- основну суму боргу, за договором позики від 19 лютого 2019 року, що становить 1 400 доларів США (в іноземній валюті, а не в гривневому еквіваленті).
В той же час, оскільки наслідки порушення договору позики, які установлені ст. ст. 611, 625, 1049 ЦК України не передбачають такого виду відповідальності як відшкодування моральної шкоди, з огляду на те, що не встановлює такої відповідальності, як відшкодування моральної шкоди й укладені між сторонами договори позики від 30.01.2019 р. та від 19.02.2019 р., суд знаходить, що в задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 5000 грн. слід відмовити.
Розподіл судових витрат.
На підставі ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 486 грн.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 258, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2:
- основну суму боргу, за договором позики від 30 січня 2019 року, що становить 3 000 доларів США;
- основну суму боргу, за договором позики від 30 січня 2019 року, що становить 15 000 грн;
- основну суму боргу, за договором позики від 19 лютого 2019 року, що становить 1 400 доларів США.
В задоволенні решти вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 486 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте Ріпкинським районним судом за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Ріпкинський районний суд Чернігівської області до Чернігівського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня складення рішення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
ПОЗИВАЧ: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1.
ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце
реєстрації: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2.
Головуючий В.Б. Сташків
Текст заочного рішення виготовлено та підписано 19 квітня 2019 року.