18 квітня 2019 року м. Кропивницький
справа № 398/2365/17
провадження № 22-ц/4809/620/19
судді Кропивницького апеляційного суду Письменного О.А. у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у складі судді Орловського В.В. від 16 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи ВАТ завод «Агромаш», Олександрійська міська рада, виконавчий комітет Олександріської міської ради, комунальне підприємство «Житлогосп», ФОП «ОСОБА_7І.» про відшкодування шкоди, -
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 18 квітня 2019 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 січня 2019 року, скасовано дану ухвалу, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
При цьому колегія суддів апеляційного суду виходила з того, що суд першої інстанції помилково не врахував, що позивач звертаючись із заявою про забезпечення доказів, по суті просив витребувати необхідні йому докази для доведення обставин справи, які не міг надати особисто.
Тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення доказів суд повинен був оцінити в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
З таким висновком апеляційного суду не погоджуюся, у зв'язку з чим відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 116 ЦПК України визначено підстави та порядок забезпечення доказів в цивільному процесі.
Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Аналіз даної правової норми дає підстави вважати, що забезпечення доказів можливе з метою збереження існуючих доказів, за наявності обґрунтованих припущень можливості втрати відповідного доказу, або неможливості чи утруднення його подання.
Заявляючи клопотання про забезпечення доказів, позивач просив витребувати у відділі кадрів КП «Житлогосп» особисті данні певних осіб, та відомості щодо графіку їх чергування по охоронні ЦМК ВАТ завод «Агромаш» у 2012-2015 роках. Крім того, заявою від 15.01.2019 року ОСОБА_1 просив забезпечити докази в даній справі засобом отримання в Олександрійській міській раді довідки про оприбутковування коштів від реалізації майна ЦМК ВАТ завод «Агромаш» Олександрійською міською радою.
При цьому позивач не навів істинних відомостей про наявність вказаних доказів, та мотивів, з яких їх необхідно зберегти.
Крім того, позивач не обґрунтував необхідність забезпечення доказів шляхом витребування в Олександрійській міській раді довідки про оприбутковування коштів від реалізації майна ЦМК ВАТ завод «Агромаш» Олександрійською міською радою.
Виходячи з наведеного, неможливо забезпечити докази, про існування яких невідомо достеменно, та необґрунтовано необхідність такого забезпечення. Тому, на мою думку, суд першої інстанції вірно вказав на відсутність достатніх підстав можливої втрати зазначених доказів.
Висновок колегії суддів про те, що суд не вправі обмежувати право сторони на збирання та подання доказів є недоцільним по відношенню до оскаржуваної ухвали, оскільки згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. А відповідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Виходячи із змісту позовних вимог, а також вивчивши текст заяв про забезпечення доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені засоби доказування, які просить забезпечити позивач, не мають значення для вирішення даної справи. Це є правом суду і відповідає вимогам ч.4 ст. 77 ЦПК України.
Крім того, за правилами ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності.
Трактуючи зміст заяв про забезпечення доказів на користь позивача, апеляційний суд таким чином порушив даний принцип змагальності сторін, згідно якого суд зберігає обєктивність і неупередженість, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Також, на мою думку, вийшовши за межі змісту заяв про забезпечення доказів апеляційний суд порушив принцип диспозитивності, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, застосував норми процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяв позивача про забезпечення доказів.
Суддя Письменний О.А.