Справа № 266/5133/17
Провадженя№ 2/266/86/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.04.2019 року м. Маріуполь Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:
головуючого судді Курбанової Н.М.,
за участі секретарів Петрухіної Т.Л., Макогон С.Б.,
представника позивачки ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл сумісного майна подружжя,
Позивачка ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл сумісного майна подружжя.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2018р. вказану справу розподілено під головування судді Курбановій Н.М.
Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 14.03.2018 року позовну заяву залишено без руху.
17.04.2018р. позивачкою на виконання ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя від 14.03.2018 року надано позовну заяву з усунутими недоліками.
Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 20.04.2018 року по справі відкрито провадження, призначено до судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження.
Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, вважає позовну заяву ОСОБА_1такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.
Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним під час шлюбу, але на кошти, що належать їй, йому особисто.
Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_1, перебували у зареєстрованому 27 квітня 2001року у відділі реєстрації актів громадянського стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 156, шлюбі (а.с. 7).
Згідно з рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя № 415/5385/16-ц від 29.09.2018р., шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, рішення набрало законної сили (а.с. 113).
Відповідно до свідоцтва про народження, серія 1-ЕД № 183691, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Лисичанського міського управління юстиції, Луганської області, Україна, 21 серпня 2001 року, батьком ОСОБА_4, який народився 08 серпня 2001 року, записано ОСОБА_3, матірю ОСОБА_1 (а.с. 5).
Відповідно до посвідчення серії ААБ № 247122, виданого УПСЗН Приморського району ММР ОСОБА_1 була призначена державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям інвалідам, на дитину інваліда ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на термін з 23.02.2010р. по 08.02.2012р. (а.с. 9).
Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер 47904924 від 18.11.2015р., житловий будинок № 16 по вул. Східній, СТ «Вертікаль» в м. Маріуполі, житловою площею 24.9 кв.м. і загальною площею 66.5 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с. 10).
Згідно з технічним паспортом на садибний житловий будинок № 16 по вул. Східній, СТ «Вертікаль» в м. Маріуполі, виготовленим ДКП «Маріупольське БТІ» 05.10.2015р. ОСОБА_3 (а.с. 12-17).
Норма ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України визначає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, при цьому договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст ч. 1-3, ч. 5 ст. 203 ЦК України зазначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правомірність набуття обдарованим ОСОБА_3 одноособового права власності на спірну земельну ділянку, виходячи із предмету позову, - не оскаржується позивачкою ОСОБА_1, а тому, в розумінні вимог ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутими правомірно.
За даних обставин, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, передбачений вимогами ст. 13 ЦПК України, зокрема щодо розгляду справи у межах позовних вимог, з огляду на надані суду докази, які дають підстави вважати, що позивачка просить визнати об'єктом спільної сумісної власності земельну ділянку, яка належить позивачу на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, який є чинним, а тому позивачкою допущено невідповідність обраного нею способу захисту характеру порушеного права та заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, в результаті чого суд вважає, що позов в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності земельної ділянки та визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, є безпідставний та задоволенню не підлягає, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Вирішуючи питання щодо визнання об'єктом спільної сумісної власності майна подружжя домоволодіння, розташованого в м. Маріуполі, СТ «Вертікаль», по вул. Східна № 16, та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, суд враховує, що під час шлюбу власними силами подружжя за спільний кошт, з метою спільного проживання, був суттєво відремонтований вказаний будинок, приведений у стан придатний для проживання, а саме проведена вода, відремонтована підлога, утеплені стіни, про що сторони свідчили у судовому засіданні. Згідно з технічним паспортом на спірний жилий будинок у 2012 році побудований навіс та вбиральня.
Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.
Однак, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку, лише на ім'я одного з подружжя, не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.
Отже, сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Проаналізувавши всі надані докази в їх сукупності, враховуючи все вищенаведене суд вважає, що відповідачем було набуто право власності на спірний будинок в інтересах сім'ї, для проживання подружжя, який під час шлюбу сторін був суттєво відремонтований, за гроші набуті ними під час шлюбу, а тому суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнає спірне домоволодіння обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнає за позивачкою право власності на 1/2 частину зазначеного домоволодіння.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.
Судом встановлено, що позивачкою було заявлено дві вимоги майнового характеру.
За вимогу майнового характеру позивачкою при поданні позову, як фізичною особою було сплачено судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що відповідало нормам ст.4 ЗУ «Про судовий збір» , і розмір якого вона визначила від заявленої ціни позову у сумі 704,80грн. за кожну вимогу, а разом 1409,60грн.
Вимоги позивачки задоволено судом частково, а тому враховуючи наведене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума судового збору за одну майнову вимогу пропорційно до задоволених вимог, а саме 704 грн. 80 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл сумісного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати домоволодіння, розташоване в м. Маріуполі, СТ«Вертікаль», по вул. Східна № 16, житловою площею 24.9кв.м, загальною площею 66.5кв.м., об'єктом спільної сумісної власності майна подружжя.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння № 16 по вул. Східній, СТ«Вертікаль», в місті Маріуполі.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарг подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення 19.04.2019 року.

Суддя: Курбанова Н. М.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації с.т. «Вертікаль», вул. Східна, буд. 16, м. Маріуполь, Донецька область, 87553

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, с.т. «Вертікаль», вул. Східна, буд. 16, м. Маріуполь, Донецька область, 87553