П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня2019 року м. Київ

Справа № 752/401/18

Провадження: № 22-ц/824/6585/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Пікуль А.А.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича, третя особа без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в :

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.08.2005 роу між нею та АКБ СР «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір про надання кредитної відновлювальної лінії, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 100 000 доларів США строком до квітня 2012 року зі сплатою відсотків в розмірі 12,5 % річних.

В забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами був укладений договір іпотеки на предмет домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому був укладений інший кредитний договір про надання не відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якого позичальнику надано кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 150 000 доларів США, зі сплатою 11,85% річних та комісії за відкриття позичкового рахунку в розмірі 1% від максимального ліміту на день видачі кредиту.

Також, в забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору в іпотеку банку передано нерухоме майно на підставі іпотечного договору, а саме: домоволодіння та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1.

В серпні 2017 року приватним нотаріусом Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме: не перевірено безспірність суми заборгованості, пред'явленої до стягнення; виконавчий напис вчинено до закінчення строку дії основного зобов'язання та строку дії Іпотечного договору. Зазначила, що будь-яких вимоги щодо усунення порушень вона не отримувала, а тому виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що нотаріус не дотримався вимог законодавства України, засвідчивши виконавчий напис, не перевіривши безспірність заборгованості, внаслідок чого порушив її право на добровільне виконання вимог третьої особи відповідно до умов кредитного договору. Зазначила, що сплачувала кошти за кредитним договором, та ніяких вимог про усунення порушеного зобов'язання не отримувала. Вказала, що про існування виконавчого напису дізналася лише з моменту відкриття виконавчого провадження, а саме з 20 листопада 2017 року. Крім того, приватний нотаріус не мав права вчиняти такий напис відповідно до ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», оскільки строк іпотечного договору, укладеного між нею та банком не закінчився.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 360 ЦПК України інші учасники справи не скористались.

У судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як убачається із матеріалів, 28.04.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та позивачем був укладений кредитний договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-9/1815, відповідно до якого позичальнику надано кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 150000 доларів США, зі сплатою 11,85 % річних та комісії за відкриття позичкового рахунку в розмірі 1% від максимального ліміту на день видачі кредиту.

В забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору між сторонами того ж дня був укладений іпотечний договір № 02-10/974, на підставі якого в іпотеку передано домоволодіння та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1.

Після цього, 23.11.2012 року та 27.02.2015 року до кредитного договору були внесені зміни, відповідно до яких, була змінена валюта зобов'язання та строк виконання зобов'язань, у зв'язку з чим були внесені відповідні зміни і до іпотечного договору.

16.08.2017 року приватним нотаріусом Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 10-29/1815 від 28.04.2006 р. та змінами до нього, на підставі чого відкрито виконавче провадження.

В матеріалах справи міститься довідка від 12.04.2018 року, видана ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1, про відсутність заборгованості за договором кредиту № 10-29/1815 від 28.04.2006 р.

15.04.2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про розірвання кредитного договору № 10-29/1815 від 28.04.2006 року та договору іпотеки, укладеного в забезпечення його виконання.

В подальшому ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до державного виконавця з заявою про повернення виконавчого документа стягувачу.

За встановлених обставин суд дійшов висновку про відмову у позові.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позов заявлений до неналежного відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Так, згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Разом з тим, відповідно до ст.14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов'язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов'язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов'язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред'явленим позовом за наявності даних про те, що обов'язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса (п. 26 постанови Пленуму ВС України від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, нотаріус може бути відповідачем у справах цієї категорії лише в разі оскарження відмови від вчинення нотаріальної дії або процедури її вчинення. При цьому такі вимоги до нотаріуса підлягають розгляду в позовному провадженні за правилами цивільного судочинства як спір про право.

Тобто, у даному випадку, приватний нотаріус Чуловський В.А. не є належним відповідачем у справі, на відміну від ПАТ «Укрсоцбанк», яке є стягувачем у спорі, та яке позивач помилково зазначила як третю особу без самостійних вимог.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Згідно з п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем і його представником таке клопотання у суді першої інстанції не заявлялось.

Слід зазначити, що як і в ході розгляду справи у суді першої інстанції, так і в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції, сторона позивача, незважаючи на вимоги чинного законодавства, наполягала на позовних вимогах саме до приватного нотаріуса Чуловського В.А.

Оскільки пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні таких позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлена права на звернення до суду із позовною заявою до належного відповідача з урахуванням вимог щодо предметної та суб'єктної юрисдикції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 19 квітня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

А.А. Пікуль