Номер провадження: 22-ц/813/1295/19
Номер справи місцевого суду: 520/703/16-ц
Головуючий у першій інстанції Пучкова І.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката Макарова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,

встановив:

22 січня 2016 року ОСОБА_3звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому, з урахуванням уточнень, просила виділити в натурі 1/2 частку земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на цю частку земельної ділянки; виділити 1/2 частки об'єкта незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1, визнати право власності за нею на цю частку, посилаючись на те, що під час перебування в шлюбі ними була придбана вказана земельна ділянка і розпочалося будівництво будинку.

Відповідач просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що шлюбні відносини фактично припинилася з квітня 2011 року, про що зазначено в рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2013 року, яке набрало законної сили, а тому майно не може бути спільною власністю подружжя, оскільки воно було придбане у 2013 році.

Позивачка надала відповідь на відзив, відповідно до якої вказала, що рішення про розірвання шлюбу набуло законної сили 25.12.2013 року, а тому майно набувалось у шлюбі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя відмовлено повністю.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_3 про постановлення окремої ухвали у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року та постановлення нового, про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Крім того, ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року про відмову в задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.03.1989 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано (т.1, а.с.5).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що з квітня 2011 року сторони не проживають однією сім'єю, шлюбні відносини припинені. Спір щодо спільного майна на той час відсутній.

При цьому, з позовом до суду звернулась саме позивач по даній справі ОСОБА_3 і саме вона в липні 2013 року зазначила, що сторони не проживають однією сім'єю з квітня 2011 року, шлюбні відносини з цього часу припинені і що спір щодо спільного майна відсутній.

Відповідач ОСОБА_5 не заперечував проти заявлених позовних вимог.

Вказане судове рішення набуло законної сили і ніким не було оскаржено.

Таким чином, шлюб між сторонами розірвано, при цьому судом встановлено, що фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами відбулося в квітні 2011 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи позивача ОСОБА_3 та її представника - адвоката Макарова І.М. про те, що суд не встановлював в резолютивній частині рішення вищевказаних обставини, є безпідставними, оскільки за змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України правове і преюдиціальне значення відіграє не лише вступна та резолютивна частина рішення, а все рішення, у тому числі його мотивувальна частина.

Саме те, що встановив суд при розгляді тієї чи іншої справи при ухваленні судового рішення, має преюдиціальне значення при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом безспірно встановлено, що сторони у справі фактично припинили шлюбні відносини між собою в квітні 2011 року.

При цьому ці обставини були встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 06.11.2013 року, тобто вже після виниклих правовідносин між сторонами по даній справі.

Саме з цих підстав виходив суд першої інстанції при ухваленні судового рішення, який вказав, що відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач також вказала, що згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Однак, суд першої інстанції правильно вказав, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тобто, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 липня 2013 року відповідач ОСОБА_5 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_6 земельну ділянку НОМЕР_1, площею 0,0389 (га), розташовану за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для садівництва (т.1, а.с.199). Даний договір купівлі земельної ділянки від 10 липня 2013 року на прізвище ОСОБА_5 зареєстрований в державному реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна №01, кадастровий номер НОМЕР_2.

При цьому, ОСОБА_5 звернувся з проханням до позивача ОСОБА_3 дати згоду на придбання вказаної земельної ділянки за свої особисті кошти, оскільки вони перебували в шлюбі.

10 липня 2013 року ОСОБА_3 написала заяву до нотаріальної контори, що дає згоду ОСОБА_5 укласти договір купівлі земельної ділянки.

Те, що дана земельна ділянка була придбана за власні кошти відповідача ОСОБА_5, а згода другого подружжя була отримана формально, свідчить та обставина, що саме в липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, в якій вказала, що шлюбні відносини між ними припинені з квітня 2011 року.

З цих підстав, посилання апелянта ОСОБА_3 на договір про надання споживчого кредиту як на доказ того, що вона уклала його для придбання земельної ділянки та будівництва, є безпідставним. При цьому також враховано, що матеріали справи не містять жодного із доказів того, що отримані позивачем ОСОБА_3 за споживчим кредитом грошові кошти, були витрачені на придбавання спірної земельної ділянки і здійснення будівництва на ній.

В подальшому, а саме 26 грудня 2013 року, тобто вже після офіційного розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_5 на вказаній земельній ділянці розпочав самовільно будувати садовий будинок без належного дозволу, без затвердженого проекту на будівництво будинку, який на теперішній час є не завершений, не прийнятий до експлуатації, не зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що Одеська міська рада видавала ОСОБА_5 дозвіл на будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1, що це будівництво здійснюється у відповідності до проектної документації, про те, що будівництво на даний час закінчене та прийняте до експлуатації.

Враховуючи викладене, а також те, що у відповідності до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил і особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набирає права власності на нього, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для постановлення окремої ухвали по справі.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2013 року було встановлено, що з квітня 2011 року сторони не проживають однією сім'єю, шлюбні відносини припинені, спір щодо спільного майна відсутній, то суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що позивач не має права на виділення в натурі 1/2 частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та визнання за нею права власності на цю частку земельної ділянки; а також не має права виділення їй 1/2 частки об'єкта незавершеного будівництва за тією ж адресою.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.04.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра