Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа №711/4858/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2019 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Позарецької С.М.

при секретарі Семиволос І.М., Нарадько Л.О.,

за участю представника позивача

адвоката Бабіч Т.Г.

представника відповідача

за довіреністю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до прокурора відділу прокуратури Черкаської області Бондаренко Марії Юріївни, прокуратури Черкаської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державного казначейства України в Черкаській області, прокурора відділу прокуратури Черкаської області Бондаренко М.Ю., прокуратури Черкаської області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Ухвалою суду від 19.06.2018р. прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.11.2018р. замінено неналежного відповідача Головне управління Державного казначейства України в Черкаській області на належного - Державну казначейську службу України.

Ухвалою суду від 20.12.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 12.10.2017р. прокурор відділу прокуратури Черкаської області Бондаренко М.Ю. звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси із клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_3, яке належить їй на праві приватної власності, а саме, - квартиру АДРЕСА_1.

Вказане клопотання внесене у межах досудового розслідування кримінального провадження №0000091, яке внесено до ЄРДР 21.03.2013 року, за фактом ухилення від сплати податків службовими особами ТОВ «Хлібна нива» за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 212, ч.4 ст. 358, ч.1 ст. 366 КК України.

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.10.2017 року клопотання прокурора задоволено та накладено арешт на нерухоме майно позивача.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17.11.2017 року апеляційну скаргу адвоката Бабіч Т.Г. в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді від 24.10.2017р. задоволено, постановлено нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання прокурора.

У позові вказано, що в обгрунтування свого рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_3 не відповідає ознакам, наведеним у ч.6 ст. 170 КПК, а тому її майно не може підлягати арешту в цілях забезпечення цивільного позову. Також суд зазначив, що ОСОБА_3 не є підозрюваною по даному кримінальному провадженню, а тому слідчий суддя прийшов помилкового висновку про застосування вимог ч.5 ст. 170 КПК, а посилання прокурора на мотиви подання клопотання про арешт майна є надуманими.

Таким чином, позивач вказує, що внаслідок незаконного арешту майна позивача, остання була безпідставно обмежена у своєму праві власності, що є недопустимим, виходячи із положень ст. 41 Конституції України.

Для захисту свого порушеного права позивач була змушена понести матеріальні витрати, які полягали у сплаті послуг адвоката Бабіч Т.Г. за надання професійної правничої допомоги, зокрема, - складання та подання апеляційної скарги, участь в засіданні суду апеляційної інстанції та склали 2000грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером.

Також позивач була змушена самостійно, через свого представника Бабіч Т.Г. скасовувати запис про арешт майна в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно, т.я. орган державної влади, відповідальний за накладення арешту - слідче управління фінансових розслідувань ДФС у Черкаській області відмовилося здійснити такі дії самостійно, запропонувавши позивачеві самій вирішувати проблеми, які до цього створила прокурор Бондаренко М.Ю. Крім того, позивач була змушена оформити нотаріальне доручення для представника, який звертався в подальшому до державного реєстратора.

Внаслідок порушення свого права власності, позивач зазнала моральної шкоди, яка виразилась у докладенні додаткових зусиль для відновлення права, моральних переживань щодо долі свого майна - єдиного житла позивача. Враховуючи її поважний вік, загрозу втрати свого майна, невжиття з боку державних органів - слідчого управління фінансових розслідувань ДФС у Черкаській області та прокуратури Черкаської області заходів, направлених на усунення спричиненої позивачеві шкоди, моральна шкода завдана позивачу оцінюється в 2000грн.

Таким чином, посилаючись на ст.ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України, позивач просить суд, - стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 4000грн., з яких - 2000грн. матеріальної шкоди та 2000грн. моральної шкоди.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не з»явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність прчин неявки не повідомила.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_7 підтвердила викладені у позові обставини та просила позовні вимоги задовольнити. Зазначила, що апеляційний суд у своїй ухвалі вказав на те, що прокурор Бондаренко М.Ю. вийшла за межі своїх повноважень при внесенні клопотання про арешт майна; саме прокурор Бондаренко М.Ю., як представник держави, завдала позивачу шкоди, внаслідок звернення її до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, належного ОСОБА_3 Після скасування ухвали про накладення арешту на майно прокурор Бондаренко М.Ю. повинна була вжити заходів та звернутися до державного реєстратора щодо зняття арешту з майна, оскільки арешт був визнаний незаконним. Між тим, прокурором не була виконана ухвала апеляційного суду, а тому прокурор проявила бездіяльність. Незважаючи на те, що відповідь надана слідчим, прокурор Бондаренко М.Ю. повинна була контролювати всі рішення та відповіді, що стосуються кримінального провадження, за яким прокурор внесла клопотання про арешт майна. Обмеження права власності ОСОБА_3 щодо розпорядження нерухомим майном, але відсутні докази, що позивач хотіла відчужити таке майно. Вважає, що прокурор Бондаренко М.Ю. не мала права застосовувати до позивача норми щодо накладення арешту на майно. Для відновлення свого порушеного права, позивач змушена була звертатися до суду про скасування арешту майна, звертатися до слідчого щодо його звернення до реєстратора та понесені послуги адвоката. Також просила стягнути судові витрати - 1600грн. за надання правничої допомоги позивачеві.

В судове засіданні прокурор Бондаренко М.Ю. не з»явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Відзив на позов не подано.

В судовому засіданні представник прокуратури Черкаської області за довіреністю ОСОБА_2 не визнала позовні вимоги та просила відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що слідчим управлінням ДФС зареєстроване кримінальне провадження щодо службових осіб за ухилення від податків. У вказаному кримінальному провадженні підозрюваним є ОСОБА_8 - чоловік позивача ОСОБА_3 По реєстру реєстрації прав нерухомого майна встановлено, що ним 14.02.2013 року відчужено своїй дружині нерухоме майно, що свідчить про його наміри вивести майно. В межах своїх повноважень, та відповідно до ст. 170 КПК прокуратура Черкаської області в особі прокурора Бондаренко М.Ю. внесла до суду 06.10.2017 року клопотання про арешт майна і за ухвалою слідчого судді Соснівського райсуду м. Черкаси воно було задоволене. В подальшому, дане судове рішення скасоване ухвалою апеляційного суду. На даний час обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 26.12.2017 року направлено до Кам»янського районного суду. Крім того, ухвалою апеляційного суду не покладено обов»язок на органи прокуратури щодо зняття арешту з майна. Прокуратурою області не вирішувалось питання щодо накладення арешту на майно, а лише було внесене відповідне клопотання. Вважає, що доводи позивача грунтуються на припущеннях, не зазначені норми закону, за якими прокурор Бондаренко М.Ю. зобов»язана вживати заходів щодо зняття арешту; відсутні докази про те, що прокурор знала про звернення до слідчого, в провадженні якого знаходилось кримінальне провадження та надану ним відповідь. Процесуальний прокурор не повинен узгоджувати відповіді, що надавав слідчий, оскільки звернення не стосувалося розслідування кримінального провадження, а тому не є у компетенції прокурора. Крім того, вважає, що відсутні докази щодо завданої позивачеві моральної шкоди. Просила відмовити у задоволенні позову. Надано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову з викладених обставин та підстав.

В судове засідання відповідач Державна казначейська служба України не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Відзив на позов не надано.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні матеріали справи та докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків:

встановлено, що 12.10.2017р. прокурор відділу прокуратури Черкаської області Бондаренко М.Ю. звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси із клопотанням від 06.10.2017 року про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_3, яке належить їй на праві власності - квартиру АДРЕСА_1, в межах кримінального провадження №000091 від 21.03.2013 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 212, ч.4 ст. 358, ч.1 ст. 366 КК України.

Ухвалою слідчого судді Соснівського райсуду м. Черкаси (справа №712/12632/17) від 24.10.2017 року клопотання задоволене.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17.11.2017 року за апеляційною скаргою адвоката Бабіч Т.Г. в інтересах ОСОБА_3 скасовано ухвалу слідчого судді від 24.10.2017 року та постановлено нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання. Зокрема зазначені висновки про те, що ні в клопотанні, ні в ухвалі слідчого судді взагалі не наведені мотиви прийнятого рішення, а лише є загальні посилання на Закон і загальний висновок про необхідність накладення арешту на майно; посилання прокурора з приводу того, що ОСОБА_8, розуміючи, що акти перевірки Кам»янської МДПІ будуть внесені до ЄРДР за ч.3 ст. 212 КК України, санкцією якої передбачено додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, з метою недопущення накладення арешту на його майно, уклав договір дарування квартири зі своєю дружиною ОСОБА_3, є надуманими; ОСОБА_3 не відповідає ознакам, наведеним у ч.6 ст. 170 КПК України, а тому її майно не може підлягати арешту, в цілях забезпечення цивільного позову; ОСОБА_3 не є підозрюваною по даному кримінальному провадженню, а тому не підлягає до застосування ч.5 ст. 170 КПК.

08.12.2017 року представник заявника адвокат Бабіч Т.Г. звернулася до слідчого з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Черкаській області із зверненням щодо звернення ухвали апеляційного суду Черкаської області від 17.11.2017 року до державного реєстратора для зняття арешту з квартири, належної ОСОБА_3, на що 11.12.2017 року отримала відповідь №36667/23-00-23-2019 із роз»ясненнями законодавства. Також зазначено, що з метою припинення арешту нерухомого майна заявник має право звернутися з ухвалою від 17.11.2017 року самостійно до державного реєстратора.

02.02.2018 року ОСОБА_3 уповноважила Бабіч Т.Г. на вчинення ряду повноважень в її інтересах, про що свідчить довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Копійкою В.В. (реєстр №192).

За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень від 12.02.2018 року встановлено, що 09.02.2018 року обтяження припинено на підставі ухвали суду від 17.11.2017 року, виданої апеляційним судом Черкаської області.

Відповідно до прибуткового касового ордеру б/н від 17.11.2017р. адвокат Бабіч Т.Г. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №385 від 22.11.2010 року) отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 2000грн. відповідно до умов договору-доручення від 01.11.2017 року.

За додатковою угодою до вказаного договору від 08.06.2018 року, прибуткового касового ордеру б/н від 14.06.2018р. адвокат ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_3 1600грн. (судові витрати по даній судовій справі).

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За загальними нормами цивільного законодавства майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України).

Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст.1173ЦК).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Як передбачено ч.6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Зокрема, з'ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві матеріальних зюитків, моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За п.15 ч.1 ст. 3 КПК України, прокурор - особа, яка обіймає посаду, передбачену статтею 17 Закону України "Про прокуратуру", та діє у межах своїх повноважень. Так, прокурори здійснюють свої повноваження у межах, визначених законом, і підпорядковуються керівникам виключно в частині виконання письмових наказів адміністративного характеру, пов'язаних з організаційними питаннями діяльності прокурорів та органів прокуратури.

Під час здійснення повноважень, пов'язаних з реалізацією функцій прокуратури, прокурори є незалежними, самостійно приймають рішення про порядок здійснення таких повноважень, керуючись при цьому положеннями закону, а також зобов'язані виконувати лише такі вказівки прокурора вищого рівня, що були надані з дотриманням вимог цієї статті (ч.3 ст. 17 ЗУ).

Відповідно до ч.1 ст. 36 КПК України, прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

За положеннями пунктів 10, 21 частини 2 цієї статті КПК, прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений, зокрема, - погоджувати або відмовляти у погодженні клопотань слідчого до слідчого судді про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій у випадках, передбачених цим Кодексом, чи самостійно подавати слідчому судді такі клопотання; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

За нормами статті 172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею.

З огляду на встановлені обставини справи та досліджені докази, на думку суду, не знайшли свого підтвердження доводи позивача та його представника про те, що прокурор Бондаренко М.Ю. вийшла за межі своїх повноважень, коли внесла до слідчого судді клопотання про накладення арешту на майно. Крім того, ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17.11.2017 року не було покладено обов»язок на прокурора прокуратури Черкаської області Бондаренко М.Ю. чи прокуратуру Черкаської області зняти арешт з нерухомого майна чи вчинити певні дії з даного питання. Сам по собі факт скасування апеляційним судом рішення слідчого судді, не дає підстав для відшкодування шкоди прокурором/органом прокуратури, як державним органом власнику нерухомого майна.

Також, слід зазначити, що звернення 08.12.2017р. адвоката Бабіч Т.Г. в інтересах ОСОБА_3 до слідчого та відповідь слідчого Старовойтова А.В. від 11.12.2017р. не свідчать про протиправність дій чи бездіяльність прокурора Бондаренко М.Ю. щодо незняття арешту з майна, належного позивачеві, враховуючи повноваження прокурора, що визначені у статті 36 КПК України. При цьому, слід зазначити, що відповідних звернень до прокурора чи прокуратури області подано не було. Крім того, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про порушення її права власності щодо неможливості розпорядитися належним їй на праві приватної власності майном з-за накладеного за рішенням слідчого судді арешту на квартиру, наявності відповідного обтяження у реєстрі реєстрації права власності на нерухоме майно, яке припинене шляхом внесення відповідних відомостей 09.02.2018 року.

Таким чином, у задоволенні позову ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди необхідно відмовити за відсутності належних, допустимих доказів та правових підстав.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ЦК України, КПК України, ЗУ «Про прокуратуру», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 268 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 (код НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до прокурора відділу прокуратури Черкаської області Бондаренко Марії Юріївни (м. Черкаси, бульв. Шевченка, 286), прокуратури Черкаської області (код ЄДРПОУ дані відсутні, м. Черкаси, бульв. Шевченка, 286), Державної казначейської служби України (код ЄДРПОУ дані відсутні, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 12.04.2019 року.

Головуючий: С. М. Позарецька