Справа № 186/571/19
Провадження номер № 2/0186/218/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Першотравенськ

Суддя Першотравенського міського суду Дніпропетровської області Янжула С.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2, третя особа АТ КБ "ПриватБанк" про скасування арешту,

ВСТАНОВИЛА:

11 квітня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2, третя особа АТ КБ "ПриватБанк" про скасування арешту.

В обґрунтування позову зазначив, що на підставі рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №2-90/2008 від 11 червня 2008 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 боргу, Першотравенським МВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області був накладений арешт на майно та кошти, що знаходяться на рахунках в АТ КБ "ПриватБанк".

Станом на теперішній час рішення суду виконано у повному обсязі, стягувач претензій до нього не має, при зверненні до відповідача із заявою про зняття арешту, було роз'яснено, що з даного приводу слід звернутися з позовом до суду, оскільки виконавче провадження знищено.

Просить суд скасувати арешт, накладений на його майно та грошові кошти, що належать йому, які знаходяться на його рахунках в АТ КБ "ПриватБанк".

Відповідно до ст.274 ЦПК України справу розглянуто у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачі відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надали, в зв'язку з чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України.

Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 червня 2008 року №2-90/2008 підтверджується, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані відпустки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації несплачених сум та стягнення моральної шкоди, задоволено частково; визнано дії ОСОБА_1 по невиплаті грошової компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_3 неправомірними; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 650,06 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1 300 та у відшкодування моральної шкоди 100 гривень.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2008 року рішення Першотравенського міського суду від 11 червня 2008 року скасовано частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 668,37 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 12 214,94 гривень, суму в рахунок індексації в розмірі 1 046,20 гривень, у відшкодування моральної шкоди 500 гривень, судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в сумі 3 000 гривень, а всього 16 383,31 гривень.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2008 року виправлено в резолютивній частині рішення суду від 24 вересня 2008 року арифметичну помилку та вказано про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 17 429,51 гривень.

ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, однак ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2009 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2009 року, в задоволенні заяви було відмовлено.

Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2008 року було задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову та накладено арешт на майно ОСОБА_1 в розмірі суми позову - 19 643,75 гривень, заборонивши йому відчуження майна.

Виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів та ухвалу суду про накладення арешту на майно ОСОБА_1 було передано судом на виконання Першотравенському МВ ДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області.

Копією довідки АТ КБ "ПриватБанк" від 07 листопада 2018 року підтверджується, що на рахунки ОСОБА_1 в даному банку накладено арешт згідно постанови про арешт коштів боржника від 29 квітня 2010 року ВДВС Першотравенського міського управління юстиції на суму 17 429,51 гривень.

Відповідями Першотравнського МВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області підтверджується, що виконавче провадження №18957129 знищено, тому здійснити перевірку матеріалів виконавчого провадження неможливо.

Довідкою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року підтверджується, що виконавчий лист №2-90/2008 відсутній в архіві суду.

Копією розписки від 04 квітня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_2 не має фінансових претензій до ОСОБА_1 по виконавчому листу 2-90/2008 в зв'язку з повним відшкодуванням їй суми боргу 17 600 гривень.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(даліКонвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_2 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «ОСОБА_3 та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

На підставі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Таким чином на даний час на належне майно виконавчого комітету Першотравенської міської ради безпідставно накладено арешт чим порушені майнові права щодо розпорядження.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

За ч. 2 ст. 19 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", підставою для реєстрації обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ч.2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. В звязку з цим даний позов подається до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області.

Відповідно до ч. 4ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Згідно ч. 5ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Оскільки, позивач повністю розрахувався із відповідачем ОСОБА_2, остання претензій до нього по виконавчому листу №2-90/2008 не має, даний виконавчий лист відсутній в суді та в Першотравенському МВ ДВС ГТЮ в Дніпропетровській області, вважаю, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.3-710, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 316-320,321,328,386-393,722 ЦК України, -

ВИРІШИЛА:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2, третя особа АТ КБ "ПриватБанк" про скасування арешту - задовільнити.

Зняти арешт з майна, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1 та грошових коштів, що знаходяться на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві КБ "ПриватБанк", накладений на підставі ухвали Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2008 року в рамках цивільної справи №2-90/2008 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації несплачених сум та моральної шкоди, в розмірі ціни позову - 19 643,75 гривень.

Судові витрати по справі залишити за позивачем - ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: С.А.Янжула.