Ухвала

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 465/3585/14

провадження № 61-3005ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_5, на рішення Франківського районного суду міста Львова від 05 липня 2016 року

та постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бєлопольська Ірина Романівна, ОСОБА_8, про визнання договору удаваним та недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бєлопольська І. Р. (далі - приватний нотаріус Львівського МНО), ОСОБА_8, про визнання договору удаваним та недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

24 січня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Бєлопольською І. Р.

Оскільки позивач є особою похилого віку, постійно хворіє, потребує стороннього догляду, ОСОБА_6 повинна була здійснювати догляд за ним, забезпечувати ліками, необхідними речами, допомагати у приготуванні їжі та догляді за квартирою. Згідно з домовленістю ОСОБА_6 буде здійснювати за позивачем довічне утримання.

З погіршенням стану здоров'я позивач неодноразово звертався до

ОСОБА_6 з проханням щодо надання догляду та придбання медикаментів, виконання інших обов'язків, які відповідачка брала на себе при укладенні договору. Однак, остання не виконувала взятих на себе зобов'язань. Тому позивач вирішив розірвати договір та звернувся до суду з позовом про визнання недійсним з моменту укладення договору дарування квартири, але відповідач стала власником квартири, а він залишився без єдиного житла.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 29 лютого

2012 року позов ОСОБА_5 про визнання недійсним з моменту укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 24 січня 2007 року між

ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО Бєлопольською І. Р. та зареєстрований в реєстрі за № 541, задоволено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2012 року рішення Франківського районного суду міста Львова

від 29 лютого 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилаючись на те, що відповідач не оплачує житлово-комунальні послуги за квартиру, ОСОБА_5 просив суд визнати удаваним та недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 24 січня 2007 року.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 05 липня

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 березня 2017 року апеляційне провадження у справі закрито.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року ОСОБА_4 залучено правонаступником ОСОБА_5 у даній справі.

Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 березня 2017 року скасовано, справ передано для продовження розгляду до апеляційного суду.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 січня 2019 року рішення Франківського районного суду міста Львова від 05 липня 2016 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що, оскільки між сторонами відсутня домовленість щодо утримання позивача, тому у дарувальника немає жодних підстав для укладення договору дарування для приховання іншого правочину, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, яка є правонаступником

ОСОБА_5, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

24 січня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений договір дарування спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Бєлопольською І. Р.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляд цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Отже, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Для визначення правочину удаваним слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення певної мети, їхні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Судами встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_9 - дружини ОСОБА_5 від 22 січня 2007 року, остання дала згоду на дарування її чоловіком квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 Після укладення договору дарування право власності ОСОБА_6 на спірну квартиру було внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно. З 28 березня 2008 року вона зареєстрована за вказаною адресою.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що рішенням Апеляційного суду Львівської області

від 18 червня 2012 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, приватного нотаріуса Львівського МНО Бєлопольської І. Р. у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 24 січня 2007 року, на підставі статей 229, 230 ЦК України відмовлено.

Встановивши, що воля ОСОБА_5, відображена в договорі дарування, відповідала справжнім намірам укласти саме договір дарування, та врахувавши, що у дарувальника відсутні будь-яких підстави для укладення договору дарування для приховання іншого правочину, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бєлопольська Ірина Романівна, ОСОБА_8, про визнання договору удаваним та недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_5, на рішення Франківського районного суду міста Львова від 05 липня

2016 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня

2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк