Дата документу 22.04.2019 Справа № 314/3735/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/3735/18 Головуючий у 1-й інстанції: Беспалько Т.Д.
Провадження № 22-ц/807/917/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства «Московський сількомунгосп» Вільнянського району Запорізької області у особі представника Мітасова Миколи Івановича на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Московський сількомунгосп» Вільнянського району Запорізької області про захист прав споживача, визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до КП «Московський сількомунгосп» Вільнянського району Запорізької області про захист прав споживача, визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, який в ході судового розгляду справи було уточнено 25.09.2018 року (а.с. 84).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. До житлового будинку підведено водопостачання. Для обліку постачання питної води на території домоволодіння облаштовано колодязь, в якому розміщено лічильник обліку води. Але протягом останніх п'яти років у нього склалося непорозуміння з КП «Московський сількомунгосп», Вільнянського р-ну, Запорізької області. Так, до 2016 року його систематично та безпідставно звинувачували в незаконному відборі питної води для своїх потреб, тому перекопали весь двір і прилеглу до двору територію, але коли не виявили додаткових труб для несанкціонованого відбору води, то зобов'язали його за свій рахунок відбудувати колодязь за межами його двору, встановити там лічильник обліку води і сплачувати за воду відповідно показів встановленого лічильника.

Для того, щоб він скоріше відбудував колодязь, йому перекрили поставку води до колодязю на території його домоволодіння. За весь останній час воду йому перекривали неодноразово, безпідставно вимагаючи сплачувати грошові кошти за кубатуру води, яку він не отримував. Після відбудови колодязя та установки в ньому лічильника обліку води за межами території його домоволодіння сількомунгосп встановив на колодязь металеву кришку, яку закрив своїм замком і опломбував. З цього моменту і до теперішнього часу до-

ступу до лічильника обліку води у нього не мається. Яку кількість води він використовує -йому невідомо, натомість, директор сількомунгоспу йому щомісяця вказує, яку суму коштів він повинен сплатити за воду. Він записує з її слів данні в розрахункову книжку і платить.

08.06.2018 року в його відсутність КП «Московський сількомунгосп» було складено акт технічного обстеження водопроводу, з якого вбачається, що начебто на лічильнику, який розраховує подачу питної води на його домоволодіння, виявлено магніт, за допомогою якого значно були занижені показники лічильника. В цьому ж акті проведено розрахунок, відповідно до якого він повинен сплатити за травень 2018 року 5 797 гривень. Ним задля запобігання відключення подачі води було надано згоду сплатити цю суму до кінця вересня 2018 року.

12 липня 2018 року він отримав поштою на свою адресу лист за № 31 від 25.06.2018 року, в якому КП «Московський сількомунгосп» наполягав на негайній заміні їм лічильника води за № 411658 в зв'язку з тим, що начебто він порушував правила користування лічильним засобом і зупиняв його за допомогою магніту, внаслідок чого механізм лічильника було пошкоджено, а також встановлено термін заміни лічильника - 5 робочих днів. Його попереджено, що в разі невиконання даної вимоги, подача води на його домоволодіння буде припинена. Крім того, зазначено, що згідно акту технічного обстеження водопроводу від 23.06.2018 року він повинен в 10-денний термін сплатити штраф в розмірі 27 586,56 гривень.

До листа додано акт обстеження, із якого вбачається, що 23.06.2018 року КП «Московський сількомунгосп» було проведено технічне обслідування його водопроводу, колодязя і лічильника води, під час якого виявлено магніт. При цьому, контрольна пломба і замок на кришці люка колодязя не порушені. 08.06.2018 року при аналогічній перевірці також було виявлено магніт, в зв'язку з чим він повинен сплатити грошові кошти в розмірі 5797 гривень. Відповідно акту від 23.06.2018 року йому нараховано штраф за травень 2018 року (31 день) в розмірі 13 793 гривні, за червень 2018 року (30 днів) в розмірі 13 793 гривні, а всього 27 586,56 гривень.

Однак, ані 08.06.2018 року, ані 23.06.2018 року він магніту не бачив. На його вимогу показати, як несанкціоновано був здійснений відбір води, і де сам магніт, за допомогою якого блокувався механізм лічильника води, йому було відмовлено. Вказує, що ніякого акту порушення він не підписував і крадіжки води не здійснював. Акти підписані одноособово директором КП «Московський сількомунгосп» ОСОБА_5

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.11.2018 року (а.с. 89), позивач остаточно просив: визнати дії КП «Московський сількомунгосп» Вільнянського р-ну, Запорізької області по нарахуванню йому штрафних санкцій по акту від 08.06.2018 року в розмірі 5 797 грн. та по акту від 23.06.2018 року в розмірі 27 586,56 грн. неправомірними; зобов'язати КП «Московський сількомунгосп» Вільнянського р-ну, Запорізької області відновити водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 та здійснювати облік споживання питної води по лічильнику, встановленому на території належного йому домоволодіння на межі майнової належності в точці приєднання до зовнішньої мережі водопостачання за вказаною адресою.

Іншу частину позовних вимог позивач просив залишити без розгляду.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Зобов'язано КП « Московський сількомунгосп» Вільнянського району, Запорізької області відновити та здійснювати облік постачання питної води за адресою АДРЕСА_1 по лічильнику, встановленому на території домоволодіння ОСОБА_4, на межі майнової належності в точці приєднання до зовнішньої мережі водопостачання за адресою АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, КП «Московський сількомунгосп» Вільнянського району Запорізької області у особі представника Мітасова М.І. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_4 рішення суду в часині відмови в задоволенні позову не оскаржив.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав, що у відповідності до положень ч. 3 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Судом встановлено, що згідно з рішенням Московської сільської ради, Вільнянського району, Запорізької області № 1 від 10.03.2016 року з 10 березня 2016 року на посаду директора комунального підприємства «Московський сількомунгосп» призначено ОСОБА_5.

10 березня 2016 року Московською сільською радою Вільнянського р-ну, Запорізької області з ОСОБА_5 укладено контракт (а.с. 75-79).

В цей же день між ними укладено договір про передачу для обслуговування майна (мереж та споруд), які знаходяться в комунальній власності Московської сільської ради (а.с. 66-70).

КП «Московський сількомунгосп» надає послуги з відпуску води, зокрема, на території с. Московка.

Позивачу ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1.

До цього житлового будинку підведено водопостачання, та для обліку постачання питної води на території домоволодіння облаштовано колодязь, в якому розміщено лічильник обліку води.

У 2016 році керівництво КП « Московський сількомунгосп» зобов'язало ОСОБА_4 за його власний рахунок відбудувати колодязь за межами його двору, на відстані 6 м, встановити там лічильник обліку води і сплачувати за воду відповідно показів встановленого лічильника.

Після відбудови колодязя та установки в ньому лічильника обліку води, відповідач виготовив на колодязь металеву кришку, яку закрив своїм замком і опломбував. З цього моменту і до теперішнього часу доступу до лічильника обліку води позивач не має. Показники води знімаються працівниками сількомунгоспу, а директором цього підприємства позивачу щомісяця вказується сума оплати за спожиту воду, яка ним оплачується.

08.06.2018 року у відсутності ОСОБА_4 КП «Московський сількомунгосп» було складено акт технічного обстеження водопроводу, з якого вбачається, що начебто на лічильнику, який розраховує подачу питної води на його домоволодіння, виявлено «магніт», за допомогою якого значно були занижені показники лічильника. В цьому ж акті проведено розрахунок, відповідно якого позивачу виставлено до сплати за травень 2018 року 5 797 гривень. Позивач задля запобігання відключення подачі води надав згоду сплатити цю суму до кінця вересня 2018 року.

12 липня 2018 року ОСОБА_4 отримав поштою на свою адресу лист за № 31 від 25.06.2018 року, в якому КП «Московський сількомунгосп» наполягав на негайній заміні ним лічильника води за № 411658 в зв'язку з тим, що начебто позивачем порушені правила користування лічильним засобом шляхом зупинення лічильника за допомогою магніту, в зв'язку з чим механізм лічильника було пошкоджено. Термін заміни встановлено 5 робочих днів. Попереджено, що в разі невиконання даної вимоги, подача води на його домоволодіння буде припинена. Також зазначено, що згідно акту технічного обстеження водопроводу від 23.06.2018 року, який проведений до його домоволодіння, позивача зобов»язано в 10-денний термін сплатити штраф в розмірі 27 586,56 гривень.

До листа додано акт обстеження, із якого вбачається, що 23.06.2018 року КП «Московський сількомунгосп» було проведено технічне обслідування його водопроводу, колодязя і лічильника води, під час якого виявлено магніт. При цьому, контрольна пломба і замок на кришці люка колодязя не порушені. Відповідно акту від 23.06.2018 року позивачу нараховано штраф за травень 2018 року (31 день) в розмірі 13793 гривні, за червень 2018 року (30 днів) в розмірі 13793 гривні, а всього 27 586,56 гривень.

Вказані акти підписані одноособово директором КП «Московський сількомунгосп» ОСОБА_5, позивач як споживач води цих актів про вчинені ним порушення не підписував.

Дії відповідача зі складання актів позивач просив визнати неправомірними, а також зобов»язати відповідача відновити водопостачання до його домоволодіння та обліковувати спожитий обсяг води за лічильником, який мається на території його домоволодіння.

Встановивши вище вказані обставини, суд задовольнив позов в частині покладення обов»язку на відповідача відновити постачання питної води до домоволодіння позивача та здійснювати її облік по лічильнику, встановленому на території його домоволодіння на межі майнової належності в точці приєднання до зовнішньої мережі водопостачання. До таких висновків суд дійшов на підставі того, що існуюче місце розташування лічильника обліку води поза межами домоволодіння позивача на відстані 6 метрів від нього надає можливість втручання в його роботу будь-кому, а також приєднатись до частини мережі водопроводу, який відгалужено від загальної мережі до його домоволодіння, та відбирати воду несанкціоновано з покладенням оплати саме на позивача.

Відмовляючи в решті позовних вимог, суд виходив із того, що акти від 08.06.2018р. та 23.06.2018р. технічного дослідження водопроводу та колодязя з лічильником обліку води, якими позивачу виставлено штрафи, складені з порушеннями - одноособово директором КП «Московський сількомунгосп» ОСОБА_5, договором про надання послуг з відбору питної води штрафи не передбачені, лічильник на експертизу не направлявся, замок на ляді та пломби лічильника пошкоджені не були, а тому відповідач не мав правових підстав для нарахування штрафів позивачу.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що в ході розгляду справи між сторонами був укладений договір від 17.09.2018р., в якому і визначено узгоджене місце встановлення лічильника обліку води та межу балансової належності. Але суд не взяв цей договір до уваги, а замість цього застосував нормативний акт, який, на думку відповідача, не регулює спірні відносини - п.п. 2, 4, 5 ЗУ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», що призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволення позову.

Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, колегія дійшла наступного.

Дійсно, суд навів положення п.п. 2, 4, 5 статті 3 «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» у своєму рішенні для вмотивування висновку про покладення обов»язку на відповідача з відновлення водопостачання у домоволодіння позивача та обліку спожитої води за лічильником, встановленим у цьому домоволодінні.

У абз. 4 пункту 2 статті 3 вказаного закону зазначено, що для споживача комунальних послуг, якому комунальна послуга постачається для групи нежитлових будівель та/або споруд, що є єдиним майновим комплексом, зовнішніми інженерними мережами, що належать споживачу, вузол комерційного обліку встановлюється на межі майнової належності в кожній точці приєднання до зовнішніх інженерних мереж.

За змістом вказаної норми її вимоги поширюються саме на споживача, який забезпечується водопостачанням до групи нежитлових будівель та споруд, що є єдиним майновим комплексом, в той час як позивач є власником домоволодіння садибного типу, тобто дійсно вказана норма не регулює правовідносини між сторонами у справі.

Пункти 4, 5 статті 3 Закону як позивач, так і суд цитують окремими абзацами, вириваючи необхідні їм положення з контексту норми в цілому, що є неправильним застосуванням норми матеріального права, оскільки спотворюється її загальний зміст.

Загалом стаття 3 ЗУ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» унормовує правовідносини між споживачем, постачальником комунальних послуг та оператором зовнішніх мереж щодо оснащення будівель вузлами комерційного обліку.

Згідно з ч. 1 цієї статті Закону оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється відповідно до проектної документації з дотриманням будівельних норм і правил у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

В пункті 3 ч. 3 Закону зазначено, що оператор зовнішніх інженерних мереж не менш як за два місяці до встановлення вузлів комерційного обліку повідомляє власників (співвласників) будівлі про намір встановити такий вузол, вартість такого встановлення, розмір та порядок сплати передбаченого цим Законом внеску за встановлення вузла комерційного обліку. Порядок такого інформування визначається Кабінетом Міністрів України. Власник (співвласники) будівлі протягом двох місяців має право повідомити оператору зовнішніх інженерних мереж (за своїм вибором) про:

згоду на встановлення вузла комерційного обліку на запропонованих оператором зовнішніх інженерних мереж умовах;

намір погодити з оператором зовнішніх інженерних мереж відмінні від запропонованих умови встановлення вузла комерційного обліку;

намір самостійно обладнати будівлю вузлами комерційного обліку в установленому законодавством порядку.

У разі якщо протягом двох місяців з дня отримання повідомлення власник (співвласники) не повідомив оператора зовнішніх інженерних мереж про намір погодити з ним відмінні від запропонованих умови встановлення вузла комерційного обліку або про намір самостійно обладнати будівлю вузлами комерційного обліку в установленому законодавством порядку, а також у разі якщо власник (співвласники) повідомив про намір погодити відмінні від запропонованих умови встановлення вузла комерційного обліку або про намір самостійно обладнати будівлю вузлами комерційного обліку в установленому законодавством порядку, але не зробив цього протягом чотирьох місяців з дня повідомлення оператором про намір встановити вузли комерційного обліку, оснащення будівлі вузлами комерційного обліку здійснює оператор зовнішніх інженерних мереж.

Пунктами 4 і 5 статті 3 Закону визначено, що вузли комерційного обліку належать на праві власності власнику (є спільною сумісною власністю співвласників) будівлі. Вузли комерційного обліку приймаються виконавцем відповідної комунальної послуги та оператором зовнішніх інженерних мереж на абонентський облік протягом 14 календарних днів з дня встановлення або дня отримання виконавцем та оператором звернення власника (співвласників). Відповідальність за збереження і цілісність вузлів комерційного обліку покладається на власника (співвласників) будівлі (її частини), в якій вони встановлені, або за договором на визначену власником (співвласниками) іншу особу.

У пункті 7 статті 3 цього Закону також передбачено, що власник (співвласники) будівлі, яка на день набрання чинності цим Законом була приєднана до зовнішніх інженерних мереж або яка приєднується до зовнішніх інженерних мереж, має право самостійно обладнати таку будівлю вузлами комерційного обліку в установленому законодавством порядку. У такому разі внесок за встановлення вузла комерційного обліку таким споживачам не нараховується. Виконавець послуг та оператор зовнішніх інженерних мереж не можуть перешкоджати власнику (співвласникам) будівлі в оснащенні її вузлом комерційного обліку. На вимогу власника (співвласників) будівлі оператор зовнішніх інженерних мереж зобов'язаний самостійно встановити вузол комерційного обліку, придбаний ним (ними).

Отже, вказана норма з момент набуття чинності законом 02.08.2017р. в цілому надає право власнику домоволодіння обирати спосіб, в який його будинок буде обладнаний вузлом комерційного обліку, але у встановленому законом порядку: наявності проектної документації та сповіщення протягом двох місяців про обраний спосіб оператору зовнішніх мереж, зокрема, може сам встановити вузол комерційного обліку. Отже, у нього є наявним також право не погодитись із запропонованим оператором варіантом встановлення вузлу комерційного обліку.

Між тим, як вбачається з матеріалів цієї справи, позивач ОСОБА_4 ніяких вимог до КП «Московський сількомунгосп», на балансі якого знаходиться мережа водопостачання в с. Московка, з такими пропозиціями не звертався, погодившись із запропонованим відповідачем варіантом улаштування вузла комерційного обліку у колодязі на відстані 6 метрів від його домоволодіння, що не суперечить вищенаведеним положенням спеціального Закону.

Вказуючи, що в його домоволодінні мається вже облаштований вузол комерційного обліку, позивач не надає документації, що його улаштовано згідно із затвердженою проектною документацією та з урахуванням відповідних ДБН. Також не надає доказів, що він висував відповідачу пропозицію щодо взяття на абонентський облік вузла комерційного обліку, який вже мається у його домоволодінні, а також, що йому було відмовлено в цьому.

Натомість, позивач вказує, що той вузол комерційного обліку, на встановлення якого він погодився, що улаштований в колодязі за межами його домоволодіння, був обраний саме через звинувачення його відповідачем у 2016р. у незаконному відборі питної води. Тобто він погодився на це ще до набрання чинності ЗУ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», та з набуттям чинності цим законом позивач міг скористатись своїм право на улаштування вузла комерційного обліку саме у його домоволодінні.

Між тим, вирішення цього питання в унормованому вказаним законом порядку між

сторонами не відбувалось, а лише виник спір з приводу начебто втручання до наявного лічильника у колодязі за межами домоволодіння.

Також позивачем не надано доказів, що його вузол комерційного обліку облаштовано лічильником, який пройшов державну метрологічну атестацію.

В ході розгляду цієї справи з»ясовано, що ОСОБА_4 вже у 2018р. писав заяви на адресу директора КП «Московський СКХ» ОСОБА_6, але не з приводу прийняття належним чином улаштованого сертифікованим та атестованим лічильником вузла комерційного обліку на його території, а щодо надання дозволу на зняття та установку пошкодженого лічильника у колодязі, тобто у місці, погодженому сторонами ( а.с. 40, 41).

Крім того, вже під час вирішення спору між сторонами у справі, ними 17 вересня 2018р. було укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води, згідно з п. 6.1 якого точками розподілу, в яких здійснюється передача послуг від виконавця споживачеві у будинку садибного типу - це є місце підключення мереж домоволодіння (будинку) до мереж виконавця (а.с. 45-51).

Оскільки про будь-яку іншу точку розподілу в договорі не йдеться, то вважається, що погоджено саме ту точку, яка існувала на час укладення договору. Також не підтверджено матеріалами справи, що позивачу було припинено водопостачання до його домоволодіння.

Зважаючи на вище наведені обставини та норми матеріального права, колегія вважає обґрунтованими доводи скарги щодо незаконності рішення в частині задоволення вимог про відновлення водопостачання до домоволодіння позивача та покладення обов»язку на відповідача здійснювати облік спожитої води за лічильником, облаштованим на території домоволодіння, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового судового рішення про відмову у цих позовних вимогах.

В апеляційній скарзі зазначається також, що оскарження актів про порушення не відповідає способам захисту, визначеним у статті 16 ЦК України, оскільки такі Акти не є ненормативними актами, які можуть бути предметом оскарження за положеннями вказаної норми, а тому суд не міг аналізувати їх по суті та робити відповідні висновки про безпідставність нарахування за ними штрафних санкцій.

З такими доводами погоджується колегія, оскільки акти у цій справі є лише способом фіксації будь-яких фактів, в даному випадку наявності втручання у рух лічильника шляхом виявленого у колодязі магніту. Та нарахування у самому ж акті штрафних санкцій не створює будь-яких обов»язків для позивача, а є правом відповідача.

Вказані документу можуть бути доказами під час вирішення іншого спору за позовом виконавця комунальних послуг до споживача про стягнення збитків або цих штрафних санкцій, вирішуючи який суд зобов»язаний буде дати оцінку цим документам та діям щодо їх складання.

Оскільки оскарження дій відповідача щодо нарахування штрафу за актами не передбачено законодавством як самостійного способу захисту, то підстав у суду для аналізу правомірності нарахування штрафів не було. В той же час, надавши ретельну оцінку самим актам, які у мотивувальній частині визнав складеними з порушеннями, та встановивши безпідставність нарахування за ними штрафів, суд в резолютивній частині рішення відмовив в задоволенні позову в цій частині, не обгрунтувавши підстав відмови в мотивувальній частині рішення.

Отже і в цій частині рішення суду підлягає скасуванню за положеннями п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України із ухвалення нового рішення про відмову в цих позовних вимогах у зв»язку з їх безпідставністю.

Ухвалюючи нове судове рішення, колегія у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат, які складаються у цій справі із судового збору та у зв»язку із звільненням відповідача від його сплати на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», підлягають компенсації відповідачу за рахунок держави.

Відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 3200 грн., але визначення такої суми судового збору є помилковим.

Так, позивачем як фізичною особою за уточненим позовом було заявлено фактично дві позовні вимоги немайнового характеру, тому за подання такого позову належало до сплати 736,40 х 2 = 1472,80 грн. Тому судовий збір за подання апеляційної скарги мав складати: 1472,80 грн. х 150 : 100 = 2209,20 грн., які і підлягають компенсації за рахунок держави. Решту зайво сплачених коштів може бути повернуто судом за заявою відповідача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Московський сількомунгосп» Вільнянського району Запорізької області у особі представника Мітасова Миколи Івановича задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Судовий збір в сумі 2209 (дві тисячі двісті дев»ять) гривень 20 копійок за подання апеляційної скарги підлягає компенсації КП «Московський сількомунгосп» за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 22 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: