Справа №461/253/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2019 року Галицький районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.,

секретар судового засідання Мисько С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, заінтересовані особи: Васильківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, Львівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в:

Заявники звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема ОСОБА_1 просить суд: встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, його мати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, його дідо ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 належать до польської національності; встановити факт неправильності (неповноти) запису про національність його діда ОСОБА_3 в актовому записі про народження, його доньки ОСОБА_4 №29 від 04 вересня 1950 року; внести зміни в актовий запис №29 від 04 вересня 1950 року про народження ОСОБА_4, складений Гребінківським рай бюро ЗПГС Київської області у графі «національність батька» - «поляк» замість «українець».

У свою чергу, ОСОБА_2 просить суд встановити факт неправильності (неповноти) запису про національність батька ОСОБА_3 в актовому записі про народження, його доньки ОСОБА_4 №29 від 04 вересня 1950 року; внести зміни в актовий запис №29 від 04 вересня 1950 року про народження ОСОБА_4, складений Гребінківським рай бюро ЗАГС Київської області у графі «національність батька» - «поляк» замість «українець».

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 покликається на те, що народився 20.04.1974 року, виховувався відповідно до польських традицій, сповідує римо-католицьку віру, підтримує стосунки зі своїми родичами поляками, які проживають на території Польщі, святкує польські свята та вважає себе поляком. Його дід, ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5), поляк, про що свідчить запис у свідоцтві про одруження останнього із ОСОБА_6, ЯТ №465657 від 03 липня 1953 р. Стверджує, що дані про його діда ОСОБА_3 про національність у актовому записі №29 від 04 вересня 1950 року помилково записано українець, незважаючи на те, що у свідоцтві про одруження, його національність вказана поляк.

ОСОБА_2 свою заяву мотивує доводами аналогічного змісту заяві ОСОБА_1 Стверджує, що її батько ОСОБА_3 (ОСОБА_5) є поляком.

Таким чином, на даний час заявники прагнуть відновити та зберегти етнічне походження свого роду, а також впорядкувати документи, які є необхідними для вирішення різних життєвих ситуацій, у зв'язку з чим звернулися до суду та просять встановити факт приналежності до польської національності та внести відповідні зміни до актового запису про народження, оскільки саме ці факти мають юридичне значення.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_7 заяву підтримала з мотивів викладених у ній.

Заінтересовані особи у судове засідання не зявилися, подали клопотання про проведення розгляду справи без їх участі.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши заяви з додатками, зясувавши дійсні обставини справи, перевіривши та оцінивши надані докази, суд вважає, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити, а заяву ОСОБА_2 слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) народилася 28 серпня 1950 року у селі Пинчуки, Васильківського району (станом на 1950 рік Гребінківський район), Київської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ЯЦ №434641, актовий запис №29 від 13.09.1950 р. (а.с.41).

Батько заявниці ОСОБА_3 (до укладення шлюбу ОСОБА_5) ОСОБА_8, поляк, про що свідчить запис у свідоцтві про одруження ОСОБА_5 з ОСОБА_6, ЯТ №465657 від 03 липня 1953 року (а.с.43).

Однак, у свідоцтві про народження ОСОБА_4, ЯЦ №434641 від 13 вересня 1950 року у графі батько вказано ОСОБА_3, національність українець (а.с.41).

На даний час у заявниці виник намір визнати свою національність по лінії батька, а будь-яких інших документів в підтвердження своє національності у неї немає, що порушує її Конституційне право на індивідуальність, право на збереження своєї національної, культурної релігійної, мовної самобутності.

Згідно зі ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України.

Національність - національна ідентичність, належність особи до певної нації (або іншої етнічної групи (спільності), яка визначається як відмінними особливостями етнічної групи (мова, звичаї і традиції, культура, фізіологічні риси (належність до певного типу тощо), яких дотримується особа, так і особистим почуттям належності до етнічної спільності - почуттям національної ідентичності.

З метою гарантування національним меншинам права на вільний розвиток прийнято Закон України «Про національні меншини в Україні» від 16 липня 1992 року. Відповідно до положеньст.ст.1,3 Закону України «Про національні меншини в Україні», Україна гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної самосвідомості й самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невідємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. До національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Згідно ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Статтею 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 р. №2398-VI передбачено, що «внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. Після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акта цивільного стану».

В статті 1 Рамкової конвенції про захист національних меншин від 01.02.1995, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції про захист національних меншин» 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід`ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Стаття 3 Конвенції визначає, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відповідно до абз.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року №12 «Про практику розгляду судами справ щодо встановлення неправильності в актах громадянського стану», суд розглядає заяви про встановлення неправильності запису в акті громадянського стану у випадках допущення органами реєстрації актів громадянського стану помилок при складанні актового запису (прізвища, імені, по батькові, національності і громадянства батьків тощо).

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України N12 від 07.07.95 року «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану», при розгляді справ про встановлення неправильності в актовому записі про народження суди мають враховувати, що він, зокрема повинен містити відомості про національність і громадянство батьків, а якщо їх не було внесено актовий запис має бути доповнено.

Зі змісту пункту 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема: рішення суду про установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Відповідно до пунктів 1.16, 2.16.7 Правил рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного акту є підставою для внесення змін, які зазначені в рішенні суду. На підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актовому записі цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

Відповідно до п.1.1. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має і на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) зазначено, що ризик будь - якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

У пункті 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року №96/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 року за №55/18793, передбачено, що однією із підстав для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Згідно роз`яснень, що містяться в пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 07.07.1995 року «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану» в порядку встановлення неправильності записів у актах громадянського стану до цих актів вносяться зміни щодо прізвища, імені, по батькові, коли були допущені помилки під час реєстрації акта або коли органами реєстрації актів громадянського стану відмовлено у зміні запису, який провадився відповідно до положень про порядок зміни записів актів громадянського стану (наприклад, при зміні прізвища, імені, по батькові, місця і дати народження).

Вказані факти мають для заявника юридичне значення, які іншим шляхом встановити неможливо.

Таким чином, суд вбачає достатньо підстав для задоволення заявлених вимог ОСОБА_2 оскільки достатньо доказів для встановлення факту її належності до польської національності, що необхідно заявнику для відновлення національності, на підставі ст. 11, 12 Закону України «Про національні меншини в Україні».

З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_2.

Однак, заява ОСОБА_1 до задоволення не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що заявник просить встановити факт неправильності запису про національність у свідоцтві про народження його матері ОСОБА_4.

Однак, заявником не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, як і не вказано про те, яке його право порушено, невизнано або оспорювано шляхом внесення відповідних даних у актовому записі про народження №29 від 04 вересня 1950 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 4, 5, 18, 81, 89, 259, 263, 265, 268, 319ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Встановити факт неправильності (неповноти) запису про національність батька ОСОБА_3 в актовому записі про народження, його доньки ОСОБА_4 №29 від 04 вересня 1950 року.

Внести зміни в актовий запис №29 від 04 вересня 1950 року про народження ОСОБА_4, складений Гребінківським райбюро ЗАГС Київської області у графі «національність батька» - «поляк» замість «українець».

У задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16.04.2019 року.

Суддя І.Р. Волоско