КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4816/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 757/32944/17-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2018 року, постановлене у складі судді Батрин О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської Валерії Володимирівни, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денисової Людмили Леонтіївни, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

встановив:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської В.В., Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денисової Л.Л., Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої Уповноваженими Верховної Ради України з прав людини у зв'язку з невиконанням рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року визнано протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської В.В. щодо неприйняття рішення про призначення або про відмову у призначенні ОСОБА_2 на посаду головного спеціаліста Відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з місцем роботи у м. Краматорську Донецької області та зобов'язано Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини прийняти рішення про призначення або про відмову у призначенні позивача на вказану посаду. Разом з тим, вказане рішення суду відповідачем Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини не виконано.

Таким чином, позивач вважає, що діями відповідача Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини завдано їй матеріальну шкоду в сумі 18 524 грн., яка складається з витрат на проходження медичного огляду для працевлаштування у розмірі 93 грн. 43 коп., витрат на пересилку медичної довідки на адресу відповідача у розмірі 43 грн. та упущеної вигоди за період з травня 2016 року по травень 2017 року у розмірі 18 384 грн., яка на підставі ст. 22, 23 ЦК України підлягає стягненню на її користь, оскільки останній рік позивач не мала можливості працевлаштуватися і отримувати дохід для забезпечення своєї життєдіяльності, у зв'язку з невиконанням відповідачем судового рішення.

Крім того, зазначає, що через бездіяльність відповідача Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини вона відчувала приниження своєї гідності і не мала можливості забезпечувати свій дохід, внаслідок чого погіршився стан її здоров'я і вона була вимушена звернутися до лікаря. Разом з тим, позивач не має можливості пройти стаціонарне лікування у зв'язку з відсутністю грошових коштів. Вказані обставини в сукупності завдають їй значних моральних, фізичних та душевних страждань, які позивач оцінює в 10 000 грн. та просить стягнути з відповідача - Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на її користь.

15 травня 2018 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог в частині втраченої вигоди, яку просила стягнути у розмірі 68 765 грн., що визначена позивачем як мінімальна заробітна плата за період з 01 травня 2016 року по 30 травня 2018 року. Просила суд зобов'язати Державну казначейську службу України відшкодувати вказані матеріальні та моральні збитки, спричинені протиправною бездіяльністю відповідачів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2018 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість.

Вказувала, що суд безпідставно дійшов висновку про недоведеність позовних вимог у частині відшкодування майнової шкоди. Суд не прийняв до уваги рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року та замість дослідження факту відсутності такого рішення у відповідача судом першої інстанції досліджено його листи від 04.07.2016 року, 11.11.2016 року, 25.05.2017 року, тобто прийнято до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Зазначала, що суд досліджував наявність чи відсутність підстав для призначення її на посаду, що не є предметом позову та не є компетенцією Печерського районного суду м. Києва.

Отже, суд неправильно визначив правовідносини відповідно до встановлених судом обставин, що свідчить про недотримання ст.ст. 2, 13, 18, 19, 77 ЦПК України.

Також суд безпідставно дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди і не обґрунтовано протиправність дій відповідача та причинний зв'язок між діями відповідача та фактом завдання шкоди. Протиправність дій відповідача встановлено рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року, а сам відповідач у своєму відзиві підтвердив факт відсутності рішення по цей час. Вказані обставини свідчать про довготривалий період часу порушення її прав внаслідок протиправної бездіяльності відповідача. Зазначала, що медичними документами підтвердила фізичні страждання, яким суд не надав належної оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Хмарук Ю.В. посилається на те, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, таким, що прийнято судом відповідно до норм матеріального і процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, що свідчить про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Вказував, що доводи ОСОБА_2 про неприйняття Уповноваженим рішення щодо її працевлаштування є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам, оскільки ОСОБА_2 неодноразово письмово була повідомлена про рішення Уповноваженого щодо її працевлаштування, а отже, була обізнаною про неможливість прийняття її на роботу. У зв'язку з цим є необґрунтованими твердження ОСОБА_2 про неможливість її працевлаштування та отримання доходу через неприйняття Уповноваженим указаного рішення.

Вважає, що і за існування перспективи можливого працевлаштування на посаді за результатами проведеного конкурсу, і за відсутності такої перспективи після відповідного інформування про прийняте Уповноваженим рішення позивач мала можливість вільно обирати іншу роботу або погоджуватись на таку. Вказував, що жодних правовідносин, зокрема трудових, між ОСОБА_2 та Уповноваженим не існувало, трудова книжка ОСОБА_2 зберігалась у неї.

Посилається на те, що позивач ОСОБА_2, беручи участь у конкурсі, була обізнаною про існуючий порядок проведення спеціальної перевірки, необхідність її проходження і надання медичної довідки, та надала письмову згоду на проведення спеціальної перевірки, тому, мала б передбачати можливість певних витрат для отримання необхідних довідок, відшкодування яких законодавством не передбачено ні в разі призначення особи на посаду державної служби, ні в разі відмови у такому призначенні. Тому суд дійшов правомірного висновку про безпідставність вимог позивача щодо стягнення «упущеної вигоди» у зв'язку з неможливістю працевлаштування та стягнення витрат на проведення медичного огляду та пересилання довідки про медогляд.

Також вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення моральної шкоди через недоведеність факту її заподіяння, необґрунтованість розміру, недоведеність причинного зв'язку між діями Уповноваженого та фактом завдання шкоди.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наявні у справі докази жодним чином не обґрунтовують заподіяння позивачу шкоди діями відповідачів, а також безпосереднього причинного зв'язку між діями відповідачів та спричиненої шкоди, а тому суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди. Також суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено факт її завдання, не обґрунтовано її розмір, протиправність дій відповідачів, причинний зв'язок між діями відповідачів та фактом завдання шкоди.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Виходячи із вказаних норм закону, шкода, завдана фізичній або юридичній особі, відшкодовується державою, у випадку встановлення протиправної поведінки та/або неправомірних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень або посадовою особою цього органу при здійсненні ним своїх повноважень.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 квітня 2016 року керівником відділу кадрової роботи Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини було видано довідку № 22-80 про те, що ОСОБА_2 за результатами конкурсного відбору рекомендована для призначення на посаду головного спеціаліста Відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Довідка видана для проходження медичного огляду для отримання довідки за формою №133/о ( а.с. 25).

Відповідно до листа Секретаріату Верховної Ради України з прав людини від 04 липня 2016 року позивача ОСОБА_2 було повідомлено, що рішення про її призначення на посаду головного спеціаліста Відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого Верховної ради України з прав людини з місцем роботи у м. Краматорську Донецької області не приймалось.

Згідно з листом Секретаріату Верховної Ради України з прав людини від 11 листопада 2016 року, відповідно до антикорупційного законодавства та законодавства про державну службу після проведення конкурсу на заміщення вакантної посади державного службовця щодо ОСОБА_2 було розпочато спеціальну перевірку. З 1 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ, яким змінено процедуру проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державної служби. У зв'язку з неотриманням всіх результатів спеціальної перевірки на час втрати чинності Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року N 3723-ХІІ (до 1 травня 2016 року), за правилами якого ОСОБА_2 проходила конкурсний відбір, правових підстав для прийняття рішення про призначення на посаду державної служби за правилами нового законодавства про державну службу немає. (а.с.99-102).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року у справі №805/11/17-а було задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії та визнано протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської В.В. щодо неприйняття рішення про призначення або про відмову у призначенні ОСОБА_2 на посаду головного спеціаліста Відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з місцем роботи у м. Краматорську Донецької області та зобов'язано Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини прийняти рішення про призначення або про відмову у призначенні позивача на вказану посаду (а.с.74-79).

На виконання вказаного судового рішення листом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської В.В. від 25 травня 2017 року позивача ОСОБА_2 проінформовано про відмову у призначенні її на посаду головного спеціаліста Відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з місцем роботи у м. Краматорську Донецької області через відсутність у позивача вищої освіти за напрямком підготовки «Право», наявність якої є спеціальною вимогою до осіб, які претендують на заняття такої посади. (а.с. 98).

З викладеного вбачається, що відповідачем Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини виконано постанову Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року у справі №805/11/17-а шляхом повідомлення 25 травня 2017 року позивача ОСОБА_2 про відмову у призначенні її на посаду головного спеціаліста Відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з місцем роботи у м. Краматорську Донецької області через відсутність у ОСОБА_2 вищої освіти за напрямком підготовки «Право», наявність якої є спеціальною вимогою до осіб, які претендують на заняття такої посади.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки судом не встановлено протиправної поведінки та/або неправомірних рішень, дій чи бездіяльності Уповноваженого Верховної ради України з прав людини під час виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року у справі №805/11/17-а.

Відповідно до ч. 4 ст. 33 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року, акт про призначення на посаду приймається у вигляді указу, постанови, наказу (розпорядження), рішення, залежно від категорії посади, відповідно до законодавства.

Разом з тим, ні трудовим законодавством, ні законодавством про державну службу не закріплено та не визначено форми рішення уповноваженої особи про відмову у призначенні на посаду у вигляді конкретного акта, а тому направлення позивачу ОСОБА_2 письмового повідомлення у формі листа 25.05.2017 року про прийняття Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини рішення про відмову у призначенні ОСОБА_2 на посаду не суперечить вимогам чинного законодавства та не свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Доводи апеляційної скарги про неможливість працевлаштування та отримання доходу через неприйняття Уповноваженим рішення щодо працевлаштування позивача є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 неодноразово письмово повідомлялася про рішення Уповноваженого щодо її працевлаштування та була обізнаною про неможливість прийняття її на роботу через відсутність у неї вищої освіти за напрямком підготовки «Право», наявність якої є спеціальною вимогою до осіб, які претендують на заняття такої посади.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, беручи участь у конкурсі, була обізнаною про існуючий порядок проведення спеціальної перевірки, необхідність її проходження і надання медичної довідки та надала письмову згоду на проведення спеціальної перевірки щодо неї (а.с.103), а отже, мала б передбачати можливість певних витрат для отримання необхідних довідок, відшкодування яких законодавством не передбачено ні в разі призначення особи на посаду державної служби, ні в разі відмови у такому призначенні, тому доводи скаржника про відшкодування таких витрат є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено протиправну бездіяльність в діях Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, не доведено та не надано доказів, які свідчать про завдання позивачу матеріальної (майнової) та моральної шкоди саме з вини відповідача, а також наявність причинно-наслідкового зв'язку між вказаною шкодою і протиправним діяннями Уповноваженого.

Оскільки, порушуючи питання про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті протиправної бездіяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини позивачем не доведено факту спричинення їй вказаними діями майнової та моральної шкоди, то наявність постанови Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року у справі №805/11/17-а про визнання протиправною бездіяльність щодо неприйняття рішення про призначення або про відмову у призначенні ОСОБА_2 на посаду, не встановлює безумовну доведеність усіх обов'язкових складових цивільно-правової відповідальності, а отже доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд прийняв до уваги постанову від 28 березня 2017 року та дослідив листи відповідачів від 04.07.2016 року, 11.11.2016 року, 25.05.2017 року, що не стосуються предмета доказування, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, враховуючи положення ст. 76 ЦПК України, лист від 25.05.2017 року підтверджує факт виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року у справі №805/11/17-а.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Тому суд першої інстанції, прийнявши до уваги листи від 04.07.2016 року, 11.11.2016 року, 25.05.2017 року, не порушив вимог процесуального права, оскільки вказані листи в сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд досліджував наявність чи відсутність підстав для призначення позивача на посаду, що не є предметом позову та не є компетенцією Печерського районного суду м. Києва, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки підстави для відмови у призначенні на посаду були зазначені у листах відповідача, які досліджувались судом при перевірці обставин, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, в частині щодо прийняття чи неприйняття відповідного рішення відповідачем, проте судом не надавалась відповідна оцінка підставам прийняття відповідачем рішення про відмову позивачу у призначенні її на посаду та його законності.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ОСОБА_2 не надано доказів відповідно до статей 77-78 ЦПК України на підтвердження причинно-наслідкового зв'язку між діями Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та погіршенням стану її здоров'я.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Саме по собі визнання Донецьким окружним адміністративним судом бездіяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської В.В. щодо неприйняття рішення про призначення або про відмову у призначенні ОСОБА_2 на посаду головного спеціаліста Відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з місцем роботи у м. Краматорську Донецької області не може бути підставою для відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають не лише факт порушення, а й факт заподіяння такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками, викладеними в рішенні суду. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих сторонами письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.