Постанова

Іменем України

18 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 395/653/17

провадження № 61-7411св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Новомиргородщина»,

третя особа - ОСОБА_6,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційними скаргами ОСОБА_4 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року у складі судді Забуранного Р. А. та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Письменного О. А., Дуковського О. Л., Карпенка О. Л., і на ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2017 року та від 29 листопада 2017 року у складі судді Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до редакції газети «Новомиргородщина», Новомиргородської районної ради Кіровоградської області, Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області, третя особа - ОСОБА_6 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди та покладення обов'язку на ОСОБА_6 покрити заподіяну шкоду. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що 28 липня 2016 року наказом № 24, виданим редактором газети «Новомиргородщина» ОСОБА_6, її було звільнено з роботи з посади відповідального секретаря редакції газети «Новомиргородщина» на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2017 року її поновлено на роботі з 29 липня 2016 року. Вказане рішення підлягало негайному виконанню. Наступного дня вона з'явилася до редакції газети, однак наказ про поновлення на роботі їй не був наданий, а робоче місце, на якому вона працювала до дня звільнення, було зайнято іншим працівником. 28 січня 2017 року засобами поштового зв'язку вона отримала наказ від 25 січня 2017 року № 5, виданий редакцією газети «Новомиргородщина», в якому їй пропонувалася робота, що не відповідала посаді, яку вона обіймала до звільнення, а тому вона відмовилася від такої пропозиції, про що письмово проінформувала керівника редакції газети ОСОБА_6 та повторно нагадала йому про необхідність виконання рішення суду. На її неодноразові звернення щодо поновлення на роботі вона отримувала однакові відповіді із запрошенням прибути до редакції газети. Під час відвідування відділу державної виконавчої служби вона дізналася про наказ від 01 лютого 2017 року № 7, яким її поновлено на роботі на посаді відповідального секретаря. 31 березня 2017 року вона звернулася до ОСОБА_6 з проханням надати їй копію цього наказу для ознайомлення, однак їй було відмовлено. Копію наказу від 01 лютого 2017 року вона отримала засобами поштового зв'язку лише 12 квітня 2017 року. Вважає, що незаконні дії ОСОБА_6 призвели до затримки виконання судового рішення, а тому вона має право на виплату середнього заробітку за час такої затримки в період з 25 січня по 01 лютого 2017 року. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила: стягнути з комунального підприємства редакції газети «Новомиргородщина» на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі та 20 000 грн - на відшкодування моральної шкоди; в порядку статті 237 КЗпП України покласти на ОСОБА_6 як особу, винну в затримці виконання рішення суду, обов'язок покрити шкоду, заподіяну комунальному підприємству редакції газети «Новомиргородщина» у зв'язку з оплатою їй середнього заробітку та моральної шкоди. Крім того, просила стягнути на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 7 680 грн.

У червні 2017 року ОСОБА_4 також звернулася до суду з позовомдо Комунального підприємства редакції газети «Новомиргородщина» в особі редактора ОСОБА_6, Новомиргородської районної ради Кіровоградської області, Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області про зобов'язання внести до штатного розпису посаду. Обґрунтовуючи цей позов, ОСОБА_4 посилалася на те, що на сесії районної ради 23 грудня 2016 року з ініціативи ОСОБА_6 посада відповідального секретаря редакції газети «Новомиргородщина» була незаконно виключена із штатного розпису. Такі дії відповідачів вона вважає незаконними, оскільки вона повинна бути поновлена на роботі на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила зобов'язати редактора газети «Новомиргородщина» ОСОБА_6 подати на затвердження голові Новомиргородської районної ради Кіровоградської області штатний розпис з включенням посади «відповідальний секретар» для затвердження її на черговій сесії районної ради, стягнути з Комунального підприємства редакції газети «Новомиргородщина» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 січня 2017 року по день прийняття відповідного рішення, 25 000 грн - на відшкодування моральної шкоди та 17 920 грн - витрат на правову допомогу.

Ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 03 липня 2017 року вказані позови об'єднанні в одне провадження.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначила відповідачем Товариство з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Новомиргородщина» (далі - ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина»), яке є правонаступником Комунального підприємства «Редакція газети «Новомиргородщина», та остаточно просила: зобов'язати керівника ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина» ОСОБА_6 у передбачений статутом спосіб внести до штатного розпису посаду «відповідальний секретар»; стягнути з ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 25 січня 2017 року по день ухвалення рішення, 45 000 грн - на відшкодування моральної шкоди та 25 600 грн - витрат на правову допомогу; в порядку статті 237 КЗпП України покласти обов'язок з відшкодування шкоди, заподіяної редакції газети у зв'язку з виплатою їй моральної шкоди та середнього заробітку, на ОСОБА_6

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнено з ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 січня 2017 року по 24 квітня 2017 року в розмірі 14 069,04 грн та 2 000 грн - на відшкодування моральної шкоди. В решті вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги в частині зобов'язання керівника ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина» внести до штатного розпису товариства посаду відповідального секретаря, покладення на ОСОБА_6 матеріальної відповідальності за незаконне звільнення ОСОБА_4 та стягнення витрат на правову допомогу є недоведеними. Оскільки рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2017 року про поновлення на роботі ОСОБА_4 підлягало негайному виконанню, тобто з 25 січня 2017 року, а запис в її трудову книжку про поновлення на роботі було здійснено лише 24 квітня 2017 року, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період і про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 грн.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 та ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина» подали апеляційні скарги на рішення місцевого суду.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без руху з передбаченої частиною другою статті 297 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), підстави несплати судового збору за подання апеляційної скарги і надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 листопада 2017 року постановлено апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 рокувважати неподаною та повернути заявнику.

Ухвала мотивована тим, що у визначений законом строк заявником не виконано вимог ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 листопада 2017 року.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина» задоволено частково. Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди змінено. Стягнено з ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 січня 2017 року по 01 лютого 2017 року в сумі 1 234,86 грн та 500 грн - на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що наказ про поновлення на роботі ОСОБА_4 був виданий 01 лютого 2017 року, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 25 січня 2017 року по 01 лютого 2017 року в сумі 1 234,86 грн. Взявши до уваги характер і тривалість фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, конкретні обставини справи і наслідки, що настали, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 500 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2017 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що вона є пенсіонером і єдиною особою в сім'ї, яка отримує мізерний дохід. Ці обставини підтверджуються її пенсійним посвідченням та довідкою, виданою Управлінням Пенсійного фонду України в Новомиргородському районі Кіровоградської області. Всі документи, які свідчать про її незадовільний майновий стан, знаходяться в матеріалах справи.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 листопада 2017 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду.

Касаційна скарга ОСОБА_4 на вказану ухвалу мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції того, що документи, які свідчать про її незадовільний майновий стан, знаходяться в матеріалах справи. Протягом останнього року в неї суттєво погіршився стан здоров'я, в тому числі у зв'язку з її незаконним звільненням з роботи.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неналежним чином оцінили надані нею докази на підтвердження позовних вимог, зокрема щодо її ініціативи про вихід на роботу. Суди не взяли до уваги того, що вона неодноразово зверталася з листами до відповідача про необхідність поновлення її на роботі. Про наказ від 01 лютого 2017 року № 7, яким її поновлено на роботі вона дізналася у відділі державної виконавчої служби, а отримала його засобами поштового зв'язку лише 12 квітня 2017 року. Місцевий суд дійшов правильного висновку про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 січня 2017 року по 24 квітня 2017 року, оскільки запис про її поновлення на роботі здійснено лише 24 квітня 2017 року. Апеляційним судом безпідставно змінено рішення в частині зазначених вимог, так як рішення суду про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання наказу або розпорядження про поновлення та внесення відповідного запису до трудової книжки. Стягнена судами компенсація моральної шкоди не є співмірною із завданою їй моральною шкодою, а визначаючи її розмір, суди не враховали всю глибину перенесених нею моральних страждань, а також - майнових витрат, пов'язаних з її незаконним звільненням з роботи. Судами безпідставно відмовлено у стягненні витрат на правову допомогу.

У лютому 2018 року ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2017 року, в якому просило залишити її без задоволення, а вказану ухвалу - без змін, посилаючись на те, що подаючи апеляційну скаргу на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року, ОСОБА_4 не ставила питання про звільнення її від сплати судового збору. Оскільки позовна заява містила вимоги майнового та немайнового характеру, які не відносяться до вимог про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, то судовий збір за ці вимоги підлягав сплаті в загальному порядку.

У лютому 2018 року ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи скарги суперечать фактичним обставинам справи. Рішення про поновлення позивача на роботі на посаді відповідального секретаря було виконано 01 лютого 2017 року, тобто на час відкриття виконавчого провадження рішення суду було виконане в добровільному порядку. 08 лютого 2017 року ОСОБА_4 була ознайомлена з наказом про її поновлення на роботі 01 лютого 2017 року, однак відмовилася від підпису про ознайомлення з цим наказом, про що складений відповідний акт. Прибувши до відповідача 08 лютого 2017 року,позивач не приступила до виконання своїх обов'язків у зв'язку з тим, що вважала недостанім прийняття наказу про поновлення її на роботі, вимагаючи у Новомиргородської районної ради як засновника газети прийняття рішення про внесення змін до штатного розпису редакції газети «Новомиргородщина» та введення посади відповідального секретаря. Крім того, ОСОБА_4 тривалий час відмовлялася надати трудову книжку для внесення запису про поновлення її на роботі, а тому редакція газети «Новомиргородщина» була позбавлена можливості своєчасно внести такий запис. Суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили позивачу у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки нею не було надано квитанцій до прибуткового касового ордеру, які б підтверджували оплату цих послуг. Подання доказів на підтвердження вказаних витрат до суду касаційної інстанції не можуть братися до уваги, так як вони не подавалися до місцевого суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2017 року та витребувано її матеріали справи із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалами Верховного Суду від 16 лютого 2018 року відкрито провадження за касаційними скаргами ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2017 року, на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року і на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року.

10 травня 2018 року справа № 395/653/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 28 липня 2016 року наказом № 24, виданим керівником Комунального підприємства «Редакція газети «Новомиргородщина», ОСОБА_4 було звільнено із займаної посади відповідального секретаря на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Не погодившись із звільненням, ОСОБА_4 звернулася до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області 24 січня 2017 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 поновлено на роботі на посаді відповідального секретаря в Комунальному підприємстві «Редакція газети «Новомиргородщина з 29 липня 2016 року. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі на наступний день після його проголошення - 25 січня 2017 року.

На виконання вказаного рішення суду головний редактор Комунального підприємства редакція газети «Новомиргородщина» виніс наказ від 25 січня 2017 року № 5 про поновлення на роботі позивача та скасував наказ від 28 липня 2016 року № 24 про звільнення ОСОБА_4 у зв'язку із скороченням посади відповідального секретаря, поновив останню на посаді кореспондента. 30 січня 2017 року ОСОБА_4, ознайомившись із змістом вказаного наказу, категорично заперечила проти поновлення її на посаді кореспондента та просила виконати рішення суду в повному обсязі у встановленому законом порядку, поновивши її на посаді відповідального секретаря.

01 лютого 2017 року головний редактор Комунального підприємства редакція газети «Новомиргородщина» виніс наказ № 7 «Про внесення змін до наказу № 5», згідно з яким вилучено пункт 2 з наказу від 25 січня 2017 року № 5 «Про поновлення на роботі ОСОБА_4 П.» та замінено його словами: поновити ОСОБА_4 на посаді відповідального секретаря редакції газети «Новомиргородщина» з 29 липня 2016 року. Копію вказаного наказу позивач отримала 12 квітня 2017 року засобами поштового зв'язку.

06 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Новомиргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області із заявою про виконання рішення суду про своє поновлення на роботі.

Постановою державного виконавця Новомиргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області від 06 лютого 2017 року відкрито виконавче провадження ВП № 53349137 та розпочато виконавчі дії.

Постановою державного виконавця Новомиргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області від 24 квітня 2017 року виконавче провадження ВП № 53349137 закінчено у зв'язку з виконанням рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Запис про поновлення позивача на посаді відповідального секретаря в її трудовій книжці здійснено 24 квітня 2017 року.

Наказом від 27 липня 2017 року № 2 ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина» затвердило штатний розпис на 2017 рік та внесло до нього посаду відповідального секретаря.

Згідно з частинами першою, п'ятою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Отже, законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов'язок полягає в тому, що роботодавець зобов'язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною другою статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов'язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Такий правовий висновок наведнений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, в разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг.

Щодо вирішення позовних вимог по суті спору.

Встановивши вказані обставини та правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність вини ТОВ «Редакція газети «Новомиргородщина» у затримці виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_4 на роботі, у зв'язку з чим її вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є законною та обґрунтованою.

При цьому, змінюючи рішення в частині вирішення вказаних позовних вимог, апеляційний суд правильно виходив з того, що наказ про поновлення на роботі ОСОБА_4 прийнятий 01 лютого 2017 року та оголошений позивачу 09 лютого 2017 року, однак вона відмовилася його отримати та засвідчити своїм підписом запис про ознайомлення з ним у книзі реєстрації наказів редакції газети «Новомиргородщина», що підтверджується відповідним актом. Трудова книжка позивача з моменту її незаконного звільнення і до 24 квітня 2017 року перебувала в неї, тому відсутня вина редакції газети «Новомиргородщина» у порушенні строків внесення запису про поновлення ОСОБА_4 на роботі. Так як наказ про поновлення на роботі ОСОБА_4 виданий 01 лютого 2017 року, то середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 25 січня 2017 року по 01 лютого 2017 року в сумі 1 234,86 грн, обчисленій згідно з Порядком.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи заявника про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суди попередніх інстанцій не врахували всю глибину перенесених нею моральних страждань, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши, що порушення законних прав позивача, пов'язане з незаконним звільненням з роботи, призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало додаткових зусиль для організації життя, й з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача, суди обґрунтовано виходили з того, що позивачу була спричинена моральна шкода, а її розмір, визначений апеляційним судом в сумі 500 грн з врахуванням часткового задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості.

Посилання у скарзі на те, що судами необґрунтовано відмовлено у стягненні витрат на правову допомогу, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 79 ЦПК України 2004 року до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать,зокрема витрати на правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частин першої, другої статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», чинного на час виникнення спірних правовідносин, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Отже, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь в судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних з наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Під час розгляду справи в місцевому та апеляційному судах позивачем не було надано доказів на підтвердження оплати послуг з наданням правової допомоги. Квитанції до прибуткового касового ордера від 02 та 07 червня 2017 року № 41 та № 38 відповідно були додані до касаційної скарги і не були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги заявника про відшкодування цих витрат.

Щодо доводів касаційних скарг про безпідставність залишення апеляційної скарги ОСОБА_4 без руху та повернення апеляційної скарги заявнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено такий правовий висновок.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

З наведеного випливає, що вказана пільга не поширюється на вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, оскільки така виплата не відноситься до заробітної плати.

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 121 ЦПК України 2004 року суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Визнаючи неподаною та повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що заявник не виконала вимог ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 листопада 2017 року про залишення апеляційної скарги без руху і в наданий ним строк не сплатила судовий збір за подання скарги в необхідному розмірі.

Так як у цій справі позивачем пред'явлено вимоги, зокрема про зобов'язання внесення змін до штатного розпису, відшкодування моральної шкоди, покладення відповідальності за завдану шкоду на керівника товариства, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за вказані вимоги судовий збір підлягає сплаті на загальних підставах.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року, ОСОБА_4 не ставила питання про звільнення її від сплати судового збору чи розстрочення/відстрочення його сплати.

Отримавши ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, ОСОБА_4 на неї не відреагувала, будь-яких клопотань чи доказів про сплату судового збору до апеляційного суду не подала.

Оскільки позивач не виконала ухвалу апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху, суд апеляційної інстанції правильно визнав скаргу неподаною та повернув її заявнику.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційних скарг Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у незміненій частині) та апеляційного суду відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині,рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2017 року та від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов