Справа №461/9394/18>
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року Галицький районний суд м. Львова

у складі головуючого судді Фролової Л.Д.,

за участі:

секретаря Збожної О.Р.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобовязання прийняття рішення про надання житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з відповідним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з народження проживала спільно зі своєю матірю ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) Т.Р. в квартирі АДРЕСА_1. У зв'язку з аварійним станом та загрозою безпеці мешканців її матір було відселено в інше житлове приміщення, однак без надання позивачеві окремого житлового приміщення. У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_4 міської ради із заявою про надання їй окремого житлового приміщення відповідно до норм законодавства. Однак, у наданні квартири позивачеві було відмовлено. Просить суд визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_4 міської ради та прийняти рішення про надання ОСОБА_3 у постійне користування окреме житлове приміщення, яке відповідає санітарним і технічним вимогам з урахуванням вимог забезпечення громадян мінімальною житловою площею на одну особу.

Ухвалою від 12 грудня 2018 року у справі було відкрите загальне позовне провадження.

18 січня 2019 року закрите підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд.

Представник ОСОБА_4 міської ради у визначені законом строки подав до суду відзив на позов, в якому зазначив наступне. Відповідно до рішення голови виконавчого комітету у 1995 році сімї позивача, яка складалася з чотирьох осіб, було надано трикімнатну квартиру. Позивач ОСОБА_3 на момент відселення будинку в квартирі зареєстрована не була. Позов вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що позивач проживала в квартирі спільно з бабою ОСОБА_6, матірю ОСОБА_7, іншими членами сімї. Фактично позивач з матірю проживала в одній з кімнат квартири. Відселення будинку відбулося у 1995 році та родині надано іншу квартиру. У лютому ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_4 міської ради із заявою про надання у користування житла , проте отримала відмову. Вважає такі дії відповідача протиправними.

Представник відповідача ОСОБА_4 міської ради під час розгляду справи проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що позивач на момент відселення квартири на вул. Братів Рогатинців у м. Львові зареєстрована у житлі не була. Її вимоги про надання іншого житлового приміщення є безпідставними, недоведеними та не підлягають задоволенню, оскільки родині замість службового житла, де проживало девятеро осіб, надана інша квартира. Крім того, представником відповідача подано до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_3

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 (після зміни прізвище ОСОБА_3) ОСОБА_8 народилася 11 грудня 1989 року. Її матірю зареєстрована ОСОБА_5.

Відповідно до картки квартиронаймача на службову квартиру АДРЕСА_2 (Комсомольській) у м. Львові, основним наймачем була зареєстрована ОСОБА_6. Крім того, у квартирі проживали восьмеро членів сімї наймача, в тому числі мати позивача ОСОБА_5; позивач в картці не зазначена. Аналогічні відомості зазначені у поквартирній картці.

У картці прописки ОСОБА_7 вказано, що остання проживала та була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 (Комсомольській) у м. Львові. Разом з нею у квартирі зазначені діти до 16 років: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 З реєстрації за даною адресою ОСОБА_7 знята 22 травня 1999 року на вул. Окуневського, 3/46.

Порядок забезпечення громадян житловими приміщеннями встановлений Розділом ІІІ Житлового кодексу УРСР (тут і далі норми кодексу наведені у редакції, чинні на момент виникнення спірних правовідносин). Зокрема, статтею 31 Кодексу передбачено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством.

Громадяни самостійно здійснюють право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку, а такі, що одружилися або влаштувалися на роботу у передбачених законом випадках до досягнення вісімнадцятирічного віку, - відповідно з часу одруження або влаштування на роботу (ст. 32 ЖК УРСР).

Нормами ст. 50 Кодексу встановлено, що жиле приміщення, що надається громадянам, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. При наданні житла не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років. Норма жилої площі згідно статті 47 ЖК України складає 13,65 кв. м. на одну особу.

За змістом ст.ст. 110, 113 ЖК УРСР громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо: 1) будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню; 2) будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом; 3) будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий. Якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом, громадянам, виселюваним з цього будинку (жилого приміщення), інше благоустроєне жиле приміщення залежно від належності будинку надається виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів чи державною, кооперативною або іншою громадською організацією, а в разі неможливості надання жилого приміщення цією організацією виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням голови виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради народних депутатів від 05 квітня 1995 року № 221 було вирішено відселити мешканців квартир №№ 10, 10а, 16, 19, 20, 22 та 24 будинку № 18 по вул. Братів Рогатинців у зв'язку з обвалом капітальної стіни суміжної споруди.

Згідно з листом начальника Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури ОСОБА_4 міської ради від 16 березня 2018 року, жителям ІНФОРМАЦІЯ_2 (чотири особи ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_10) внаслідок відселення була надана трикімнатна квартира. У листі також зазначено, що оскільки позивач у вказаній квартирі зареєстрована не була, вимога про надання їй житла не підлягає задоволенню.

Оцінюючи позицію відповідача ОСОБА_4 міської ради, висловлену її представником в судовому засіданні та наведену у листі від 16 березня 2018 року щодо відсутності підстав для надання позивачеві окремого житлового приміщення у зв'язку з тим, що остання не була зареєстрована у відселюваній квартирі, суд вважає її хибною з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СРСР «Про деякі правила прописки громадян» від 28 серпня 1974 року № 678, у містах та селищах міського типу прописуються в незалежності від житлової площі неповнолітні діти та підопічні на житлову площу батьків та опікунів.

Дана постанова Ради Міністрів СРСР була чинною на території України станом на 1997 рік відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року N 1545-XII.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд вважає, що відсутність відомостей про позивача, як малолітньої дитини станом на момент виникнення спірних правовідносин, в облікових картках квартиронаймача та у картці прописки її матері ОСОБА_11 (ОСОБА_5Р.), не свідчить про те, що ОСОБА_3 не проживала та не користувалася квартирою разом з іншими членами сімї основного наймача ОСОБА_6 Крім того, у листі ОСОБА_4 міського відділу ДРАЦС від 18 вересня 2018 року зазначено, що згідно з даними актового запису про народження ОСОБА_12 № 01 від 06 лютого 1996 року її місцем проживання є квартира АДРЕСА_2. Отже, сам факт відсутності зареєстрованої по обліку прописки неповнолітньої дитини в розумінні постанови Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року не розглядається судом як підстава для відмови у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позивачем відповідно до вимог ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів порушення відповідачем порядку надання житлової площі у зв'язку з відселенням квартири.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред'явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов'язків.

В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про те, що мати позивача ОСОБА_5 після ухвалення місцевою радою рішення про відселення квартир зверталася до виконавчого комітету з приводу порушення житлових прав неповнолітньої дитини, необхідності врахування дочки при наданні нової квартири або необхідності надання додаткової житлової площі чи кімнати. Натомість, з пояснень представника позивача в судовому засіданні вбачається, що сімя була забезпечена квартирою, яка складалася з трьох житлових кімнат, де проживали: в одній - баба позивача ОСОБА_6, в другій - тітка позивача ОСОБА_11 з дитиною, а в третій - мати позивача ОСОБА_5 з самою ОСОБА_3

Крім того, відсутні докази порушення ОСОБА_4 міською радою вимог Житлового кодексу УРСР щодо площі наданої квартири, її благоустрою чи відповідності встановленим санітарним і технічним вимогам. Суду взагалі не були надані у якості доказів документи, які б містили відомості про отриману сімєю трикімнатну квартиру, її площу та характеристики.

Норма ст. 57 ЖК УРСР, передбачає, що рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів з питань обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень може бути оскаржено до виконавчого комітету вищестоящої Ради. Відомості, які б свідчили про оскарження дій міської ради матірю позивача чи нею особисто після досягнення відповідного віку, відсутні.

Суд зазначає, що сторону позивача в судових засіданнях представляв адвокат ОСОБА_1, однак ні в підготовчому судовому засіданні, ні перед початком розгляду справи по суті останній не повідомляв про існування перешкод в отриманні доказів та не скористався своїм правом, передбаченим ст. 84 ЦПК України, на витребування доказів у зв'язку з неможливістю їх самостійного надання.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобовязання надати житлове приміщення не доведені належними та допустимими доказами. При цьому, не може бути задоволена вимога представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, з огляду на наступне. Аналіз положень глави 19 ЦК України «Позовна давність» дає підстави для висновку, що правові наслідки спливу позовної давності у вигляді відмови у позові можуть застосовуватися лише у тих випадках, якщо доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалося, суд повинен відмовити в позові не з підстав спливу позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 705,00 грн покладається на ОСОБА_3 та не підлягає розподілу між сторонами.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобовязання прийняття рішення про надання житлового приміщення відмовити повністю.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 08 квітня 2019 року проголошено його вступну та резолютивну частини.

Повний текст рішення буде складений 16 квітня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Д. Фролова