Провадження № 2/229/193/2019
РІШЕННЯ

іменем України

17 квітня 2019 року м. Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Панової Т.Л.

за участю секретаря

судового засідання Костіної І.В.

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до територіальної громади в особі Дружківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім"єю, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

третя особа - ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право власності на 1/4 двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її співмешканець ОСОБА_5 Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді 1/4 частини квартири. Єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 залишилася його донька, ОСОБА_3, але вона не має наміру приймати цю спадщину. Позивач зазначає, що з 1986 року вона почала мешкати разом з ОСОБА_5 В 1988 році ОСОБА_5 зареєструвався в квартирі за адресою: АДРЕСА_2. 28 серпня 1994 року зазначену квартиру було приватизовано, 1/4 частини квартири отримав ОСОБА_5 У 2011 році ОСОБА_5 знявся з реєстрації в квартирі. У 2018 році позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено, оскільки місце проживання ОСОБА_5 протягом двох років до його смерті ніде не було зареєстроване. Позивач вказує, що з 1986 року вона проживала разом з ОСОБА_5 до його смерті однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_2 та, на цих підставах, фактично прийняла спадщину.

Ухвалою суду від 04 січня 2019 року дана позовна заява була залишена без руху (а.с. 23).

На виконання вимог ухвали суду, позивачем 21 січня 2019 року виправлено вказані недоліки в позові, тому позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду (а.с. 25-26).

Ухвалою суду від 23 січня 2019 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження (а.с.27-28).

15.03.2019 року позивачем надано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить встановити факт проживання однією сім"єю її та ОСОБА_5 в період з 1986р по 02 жовтня 2014р.; визнати за нею право власнсоті на 1/4 частку двокімнатної квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 (а.с. 47-49).

Ухвалою суду від 15 березня 2019 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.56).

В судовому засіданні представник позивача підтвердив обставини, які викладені в позовній заяві про збільшення позовних вимог, та просив її задовольнити, у зв'язку з навединими в ній підставами.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте надав заяву про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 пояснила, що вона є донькою померлого ОСОБА_5 Зазначила, що дійсно ОСОБА_4 мешкала разом з ОСОБА_5 однією сім"єю. У 1994 році квартиру за адресою: АДРЕСА_2, було приватизовано, 1/4 частини квартири отримав її батько. У 2011 році ОСОБА_5 знявся з реєстрації в квартирі та зареєструвався в її будинку за адресою: АДРЕСА_3. В будинковій книзі помилково зазначено, що батько знятий з реєстрації в 2012році. Вона знімала його з реєстрації після смерті. Хоча батько і був у неї зареєстрований , але фактично він завжди мешкав із ОСОБА_4. Вона не приймає спадщину після смерті батька, вважає, що це має робити ОСОБА_4.

Заслухавши пояснення позивача та третьої особи, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст..2 ЦПК України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 ЦПК України)

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. (ст..19 ЦПК України)

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З 1986 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проживають АДРЕСА_2, що підтверджується записом у домовій книзі та довідкою підписаною головою територіального комітету мікрорайону «Сурово» м. Дружківка (а.с.20-21, 50).

28 серпня 1991 року відділом приватизації житла радгоспа «Красная звезда» м. Дружківка на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_14,, ОСОБА_15, видано свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_2, номер запису 6913 у книзі 32 (а.с. 6, 42).

Судом встановлено, що за вказаною адресою з 25 червня 1986 року зареєстрована позивач ОСОБА_4 (а.с.5).

З 15.06.2011 року по 05.11.2014 року ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 10-11,62).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і його місце проживання за адресою: АДРЕСА_4, знято з реєстрації 05.11.2014 року у зв'язку зі смертю (а.с. 7, 62).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частини квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2, яка перебувала у власності померлого на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 серпня 1994 року, номер запису 6913 у книзі 32(а.с. 6, 18-19).

Як вбачається з позовної заяви, позивач у 2018 році звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено, оскільки місце проживання ОСОБА_5 протягом двох років до його смерті ніде не було зареєстроване.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період з 1986 року по 02 жовтня 2014 року необхідно позивачу для реалізації права на спадкування після смерті ОСОБА_5

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Пункт 21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року передбачає, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язк

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9, яка є сусідкою позивача, підтвердила, що ОСОБА_4 разом із ОСОБА_5, приблизно з 1986 року проживали однією сім'єю, як чоловік і дружина, по АДРЕСА_2, до дня його смерті. Вони вели спільне господарство.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засідання зазначила, що є подругою ОСОБА_4 Їй відомо, що ОСОБА_4 з 1986 року проживала разом із ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2, до смерті ОСОБА_5. Це була сім"я. ОСОБА_5 допомагав ОСОБА_4 по роботі.

Третя особа ОСОБА_3 також в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_4 разом з її батьком ОСОБА_5 проживали однією сім"єю. Вони вели спільне господарство, разом приватизували квартиру. Батько і помер в квартирі ОСОБА_4. Остання його ховала.

Отже суд вважає, що в судовому засіданні доведений факт проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу позивача ОСОБА_4 та померлого ОСОБА_5

Враховуючи те, що позивач просить встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 в період з 1986 року по 02 жовтня 2014 року слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Як вже було встановлено, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було приватизовано саме 28 серпня 1994 року, тобто із цієї дати виникло право власності на спірну квартиру.

Поряд з цим, з 1 січня 2004 року, не можуть бути застосовані положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), оскільки ними не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, а підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу до 1 січня 2004 року відсутні.

Таку позицію Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України викладено в постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-66цс13.

Тому суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 із ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3, іншим шляхом встановлення цього факту неможливо, а його встановлення необхідно заявнику для оформлення спадкових прав.

Щодо вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/4 квартири за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 слід звернути увагу на таке.

Згідно листа державного нотаріуса В.Є.Алексєєвої після смерті ОСОБА_5, заяви про прийняття або відмову від спадщини в Дружківську державну нотаріальну контору не надходили, спадкова справа не заводилась та свідоцтво про право на спадщину не видавалось, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с.43-45).

Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованогоЗаконом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається за підставами, які не заборонені законом.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім"єю не менш як п"ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1-3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст.1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно ст.1299 ЦК України, якщо в складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно з п. 4.15 гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженогонаказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5(зі змінами та доповненнями), видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Разом з цим, належними доказами у справі не підтверджено відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі позивачем свідоцтва про право на спадщину, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину із зазначенням причин відмови.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що оригінали документів про право власності на спадкове майно наявні у позивача ОСОБА_4

В свою чергу, позивач в повній мірі, без будь-яких перешкод, має можливість реалізувати своє право на спадкування після смерті ОСОБА_5, шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини до нотаріуса.

З позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного суду № 514/1571/14-ц від 20 березня 2019 року вбачається, що у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

Судова юрисдикція може бути визначена як компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

З огляду на вищевказані положення, суд не може підміняти інший орган та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Враховуючи вищевикладене, вимога позивача щодо визнання за нею права власності на 1/4 частку квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, оскільки у справі відсутні обставини, які б могли обмежити право позивача на спадкування та, в свою чергу, суд не може виходити за межі визначених за ним Конституцією України та законами України коло повноважень та судову юрисдикцію.

Керуючись ст. ст. 2,4,5, 10-13,76-81,89, 258-259,263-265,268,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_4 до територіальної громади в особі Дружківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім"єю, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім"єю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4, зі спадкодавцем ОСОБА_5 в період з 01 січня 2004року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подання в 30денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 17 квітня 2019 року.

Суддя: Т.Л.Панова

Повний текст рішення складено та підписано 23 квітня 2019 року.

Суддя: Т.Л. Панова