ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Чернівці

Справа №725/453/16

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Лисака І.Н., Яремка В.В.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання вкладником банку та включення до списку вкладників, за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 січня 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Іщенко І.В.),

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання вкладником банку та включення до списку вкладників.

Свої вимоги обґрунтовував тим, 16 липня 2012 року між АТ «Банк «Фінанси та кредит» і ним укладено договір №6055/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», згідно з умовами якого він вніс, а банк прийняв грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок №0/2635.3.045969.001 у розмірі 100300 грн із виплатою 17,5 % річних строком до 21 липня 2013 року.

Після закінчення строку дії договору банк йому кошти не повернув.

17 вересня 2015 року рішенням дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №171 у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було введено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в банку.

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/381/19 Категорія 57

23 листопада 2015 року він звернувся до уповноваженої особи Фонду із заявою про розірвання договору №6055/370-12 від 16.07.2012 року, включення його до реєстру вкладників та виплату гарантованої суми за вкладом, однак 24 грудня 2015 року йому повідомили, що відомості про його вклад не міститься в базі даних вкладників АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Просив визнати його вкладником АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідно до договору №6055/370-12 від 16.07.2012 року про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на суму 100300 грн із нарахованими на нього відсотками у розмірі 17552 грн 50 коп.;

зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» включити його до списків вкладників АТ «Банк «Фінанси та Кредит», які мають право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вказаним договором із нарахованими на нього відсотками за рахунок коштів Фонду.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 січня 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 вкладником AT «Банк «Фінанси та Кредит» відповідно до договору №6055/370-12 від 16.07.2012р. про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» у національній валюті в сумі 100300 грн з нарахованими на нього відсотками в розмірі 17552 грн 50 коп.

Зобов'язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» включити ОСОБА_2 до списків вкладників ПАТ «Банк"Фінанси і Кредит», які мають право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за договором №6055/370-12 від 16.07.2012 року про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» у національній валюті в сумі 100300 грн з нарахованими на нього відсотками у сумі 17 552 грн 50 коп. за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

На вказане рішення уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що договір, на який посилається позивач як на підтвердження своїх позовних вимог, обліковуються в операційній системі банку на суму 50300 грн за договором №6055/370-12 про банківській строковий вклад (депозит) «Пенсійний» у національній валюті від 16.07.2012 року, які були виплачені позивачу 22 липня 2013 року. Відсотки за вказаним договором нараховувались до 22.07.2013 року та були виплачені позивачем у повному обсязі.

Вказує, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положення про виведення неплатоспроможних банків з ринку уповноважена особа Фонду має право складати реєстр кредиторів та вносити пропозиції про внесення змін до нього, а, отже, не має права вносити зміни до нього. Уповноважена особа не наділена владними повноваженнями щодо включення осіб до списків вкладників.

Крім того, Фонд є юридичною особою публічного права, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спори, які виникають із цих правовідносин, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Визнання особи вкладником не є належним способом захисту, оскільки не забезпечує поновлення порушеного права.

Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 січня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимогам закону відомості про особу позивача-вкладника AT «Банк «Фінанси та Кредит» за договором №6055/370-12 від 16.07.2012 року про банківський строковий вклад не включено до реєстру вкладників; належним способом захисту порушеного права в подібних правовідносинах є саме зобов'язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ліквідатора AT «Банк «Фінанси та Кредит» подати додаткову інформацію про вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 липня 2012 року між АТ «Банк «Фінанси та кредит» і ОСОБА_1 укладено договір №6055/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», згідно з умовами якого він вніс, а банк прийняв грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок №0/2635.3.045969.001 у розмірі 100300 грн із виплатою 17,5 % річних строком до 21 липня 2013 року /Т1 а.с.7-9/.

Після закінчення строку, визначеного п.1.1 договору, кошти з депозитного рахунку повертаються клієнту за його вимогою шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний або депозитний рахунок, а дія договору припиняється (п.2.8 договору).

Внесення коштів на вкладний рахунок №0/2635.3.045969.001 підтверджується квитанцією №9 від 16 липня 2012 року /Т1 а.с. 10/.

Після закінчення строку дії договору банк кошти ОСОБА_1 не повернув.

На підставі постанови Правління НБУ від 17 вересня 2015 року №612 «Про віднесення АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 17 вересня 2015 року №171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

23 грудня 2015 року опубліковано відомості про ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідно до вимог статті 45 Закону №4452-VI.

23 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся до уповноваженої особи Фонду із заявою про розірвання договору №6055/370-12 від 16.07.2012 року, включення його до реєстру вкладників та виплату гарантованої суми за вкладом, однак 24 грудня 2015 року йому повідомили, що відомості про його вклад не міститься в базі даних вкладників АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 2 частини першої статті 4 КАС України передбачає, що публічно-правовим є, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб'єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб'єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

Cубєкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб'єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Предметом позову, тобто матеріально-правовою вимогою позивача ОСОБА_1 є включення його до списку вкладників.

Отже, спір стосується відмови Фонду у включенні вимоги позивача до реєстру вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунками коштів Фонду у межах гарантованої державою суми.

Правовідносини у цій справі врегульовані Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Законом № 4452-VI встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та НБУ (стаття 1).

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 4452-VI основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону.

Таким чином, нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки про те, що Фонд є суб'єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на відшкодування за рахунок коштів Фонду, щодо формування реєстрів вкладників, які мають право на таке відшкодування, складаються без участі банку-боржника.

Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов'язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих осіб, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону № 4452-VI вирішує виключно Фонд.

Так, згідно із частинами першою та другою статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 грн.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру такого відшкодування після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду в межах гарантованого державою відшкодування за вкладами є публічно-правовим, має особливий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 частини другої статті 4 Закону № 4452-VI).

ОСОБА_3 Верховного Суду зробила висновок у постанові від 23 січня 2019 року в справі 318/658/17, що Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду в цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, в постановах ОСОБА_3 Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 та від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16.

Проте як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці з указаним позовом у порядку цивільного судочинства.

10 вересня 2018 року Першотравневий районний суд м. Чернівці постановив ухвалу про закриття провадження у справі, оскільки вважав, що заявлені позовні вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року зазначено вище ухвалу скасовано і направлено справу для продовження розгляду до Першотравневого районного суду м. Чернівці у звязку з тим, що даний спір не є публічно-правовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Згідно висновку ОСОБА_3 Верховного Суду, висловленим у постанові від 21 листопада 2018 року в справі 243/5078/17, з огляду на висновок про наявність цивільної юрисдикції суду щодо розгляду цього спору закриття провадження за правилами цивільного та адміністративного судочинства за вимогами позивача поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз'яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Тому з огляду на наведену вище аргументацію з метою усунення позивачеві перешкод у реалізації права на судовий захист колегія суддів дійшла висновку, що розгляд спору має завершитися за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Договір банківського вкладу є нікчемним, якщо не додержано письмової форми. Така форма вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Наданий позивачем договір №6055/370-12 від 16 липня 2012 року про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в національній валюті в сумі 100300 грн на строк з 16 липня 2012 року по 21 липня 2013 року викладений у письмовій формі, містить відповідні умови, підписи, вчинені від імені вкладника та банку (т. 1 а.с.7).

Наявна в матеріалах справа квитанція №9, надана позивачем на підтвердження внесення коштів на вкладний рахунок, містить найменування банку, який здійснив касову операцію філія «Прикарпатське регіональне управління «АТ «Банк «Фінанси та Кредит», дату здійснення - 16 липня 2012 року, зазначений платник та отримувач, сума касової операції 100300 грн, призначення платежу внесення коштів на депозитний рахунок ОСОБА_1 згідно договору банківського вкладу №6055/370-12 від 16 липня 2012 року, підпис працівника банку, номера рахунків дебет 0980, кредит 0/9001, код банку НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списання з рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Як було встановлено судом, кошти з нарахованими процентами за вказаним договором банківського вкладу позивачу не повернуто.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про виплату позивачу 22 липня 2013 року 50300 грн (яка обліковується в операційній системі банку) вкладу із нарахованими на нього процентами, оскільки на підтвердження зазначеної обставини апелянтом не надано належних доказів. Виписка по особовому рахунку ОСОБА_1, надана банком, не є належним доказом зазначених обставин.

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті (частина друга статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

У разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону).

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Уповноважена особа Фонду у частині реалізації повноважень Фонду щодо банку, до якого застосовано тимчасову адміністрацію, виконує повноваження органу управління банку, оскільки після призначення тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження.

У частині третій статті 37 Закону № 4452-VI зазначено, що уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду.

Уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (частина перша статті 27 Закону).

Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду (частина третя статті 27 Закону).

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відомості про особу позивача-вкладника AT «Банк «Фінанси та Кредит» із сумами банківських вкладів 100300 грн за договором №6055/370-12 від 16.07.2012 року всупереч вимог закону не було включено до реєстру, належним способом захисту порушеного права в рамках подібних правовідносин є саме зобов'язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ліквідатора AT «Банк «Фінанси та Кредит» подати додаткову інформацію про вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування.

Не можна погодитись з апеляційними доводами про неналежність способу захисту порушеного права позивача, оскільки порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Варто зазначити, що відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України у справі №6-352 цс16 від 06.04.2016 року, договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобовязання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з'являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обовязок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобовязальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). З огляду на вищезазначене з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода злочином, вчиненим його працівниками при виконанні їх посадових обовязків, що спростовує доводи апелянта про відмову в позові з підстав відкриття кримінального провадження відносно посадових осіб АТ «Фінанси та Кредит».

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 квітня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Н. Лисак

ОСОБА_4