Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 520/6325/15-ц

провадження № 61-30519св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року у складі судді Калініченко Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Погорєлової С. О., Дрішлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 03 вересня 2013 року ОСОБА_4 надав у борг ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 35 000,00 доларів США, який в свою чергу склав про це розписку, що становить між ними договір позики, за якою зобов'язався повернути вказані кошти у строк до 01 червня 2014 року. Після спливу строку для повернення грошових коштів, він неодноразово звертався з вимогою до

ОСОБА_5 про повернення боргу, проте його звернення були залишені поза увагою. У зв'язку із чим, він вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 остаточно просив стягнути з

ОСОБА_5 на свою користь суму основного боргу за договором позики

від 03 вересня 2013 року в гривневому еквіваленті, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та трьох відсотків річних від простроченої суми у загальному розмірі 1 632 430,30 грн.

05 травня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, в якому просив визнати договір позики у формі розписки від 03 вересня 2013 року на суму 35 000,00 доларів США недійсною.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 03 вересня 2013 року

ОСОБА_4, запросивши його до свого кабінету та присутності громадянина на ім'я Тимофій, погрожуючи життю дітей, змусив його написати під диктовку розписку про отримання у нього - ОСОБА_4 у борг грошові кошти у сумі 35 000,00 доларів США, нібито за те, що саме ця сума була викрадена громадянином ОСОБА_6, за дії якого відповідав бухгалтер ТОВ «Ільтур», директором якого і був ОСОБА_5 Надалі ОСОБА_5 дізнався про те, що ОСОБА_4 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до нього про стягнення грошових коштів за вказаною розпискою, за якою він насправді не отримував грошових коштів.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2015 року відкрито провадження у справі на підставі позовної заяви ОСОБА_5 та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року об'єднано цивільну справу за № 501/6207/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, яка знаходиться у провадженні Іллічівського міського суду Одеської області та цивільну за № 520/6325/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, яка знаходиться у провадженні Київського районного суду м. Одеси, в одне провадження. Об'єднаній цивільній справі № 501/6207/14-ц, присвоєно номер № 520/6325/15-ц.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року позов ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь

ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 03 вересня 2013 року у розмірі 941 150,00 грн, 3 % річних за період із 02 червня 2014 року по 14 березня 2017 року у розмірі 78 592,00 грн, а всього 1 019 742,00 грн. В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що між сторонами укладений договір позики, на підтвердження якого надана розписка, тому ОСОБА_5 зобов'язаний повернути отримані у борг кошти у сумі 35 000,00 доларів США та 3 % річних за користування коштами за період із 02 червня 2014 року по 14 березня 2017 року, що становить 78 592,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Київського районного суду м. Одеси

від 14 березня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що правова природа розписки, яку написав заявник, це борговий документ про заборгованість фірми заявника перед фірмою позивача, а не про борг між фізичними особами: позивачем та скаржником. Крім того, спірна розписка не підтверджує факт передачі грошей.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_5

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 03 вересня 2013 року ОСОБА_4 надав у борг

ОСОБА_5 кошти у сумі 35 000,00 доларів США, які зобов'язався повернути у строк до 01 червня 2014 року. На підтвердження цього складено розписку, оригінал якої, наданий суду для огляду.

Із висновку судово-психіатричних експертів від 12 травня 2016 року за № 141 вбачається, що ОСОБА_5 під час написання розписки від 03 вересня 2013 року на хронічний психічний розлад, недоумство, інший, у тому числі тимчасовий розлад психічної діяльності, не страждав, у зв'язку із чим, був здатен повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Як особа, яка не страждала на психічний розлад ОСОБА_5 був здатен повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З урахуванням наведених положень закону, суди, проаналізувавши зміст розписки відповідача, дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли відносини позики і відповідач свої зобов'язання не виконав належним чином.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_5 грошових коштів за договором позики від 03 вересня 2013 року у сумі 35 000,00 доларів США та фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за період із 02 червня 2014 року по 14 березня 2017 року у розмірі 78 592,00 грн, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики та підтверджує його укладення, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми. Крім того, судами правильно зазначено, що у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях із визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що правова природа розписки, яку написав заявник, це борговий документ про заборгованість фірми заявника перед фірмою позивача, а не про борг між фізичними особами: позивачем та заявником, є безпідставними, оскільки доказів на підтвердження того, що кошти отриманні у борг для юридичної особи відповідачем суду не надано.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що спірна розписка не підтверджує факт передачі грошей, не заслуговує на увагу, оскільки суперечать встановленим обставинам справи, яким суди надали належну правову оцінку.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року та ухвалу

Апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик