Постанова

Іменем України

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 523/18584/16

провадження № 61-15614св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6,

треті особи: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації, ОСОБА_7,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 червня 2017 року у складі судді Середи І. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Сєвєрової Є. С., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2016 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, треті особи: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації, ОСОБА_7, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстровані ОСОБА_5 та її малолітня дочка ОСОБА_6 Відповідачі,які фактично мешкають у квартирі АДРЕСА_6 вказаного будинку, не бажають добровільно знятися з реєстраційного обліку, хоча жодного дня не проживали у спірному житлі та не брали участі в його утриманні. Зазначені обставини перешкоджають їй вільно розпоряджатися та користуватися власним майном. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування належною їй квартирою.

ОСОБА_5 заперечила проти задоволення позову та пояснила, що у спірному житлі вона зареєструвалася разом з дочкою у вересні 2005 року, однак фактично мешкала у квартирі АДРЕСА_2, яка має статус нежитлового приміщення. Її сім'я (в тому числі померлий чоловік ОСОБА_8.) не проживала в належній позивачу квартирі через перешкоджання їй у цьому. На даний час вона не претендує на проживання у спірному помешканні, однак не бажає втрачати місце своєї реєстрації.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 08 червня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідачі не вселялися до спірної квартири та жодного дня в ній не проживали, у зв'язку з чим втратили своє право на користування житловим приміщенням.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, відхилено. Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Відповідачі ніколи не проживали у спірному житлі, не є членами сім'ї власника квартири та не мають права користування нею.Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У березні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що її дочку звуть не ОСОБА_6, а ОСОБА_16. Розпорядженням Одеської міської ради від 04 квітня 2008 року № 371 було скасовано розпорядження від 05 жовтня 2002 року № 171147 в частині приватизації ОСОБА_10спірного житлового приміщення. Отримавши нове житло, позивачприховала від Одеської міської ради факт існування рішення суду, яким за нею було визнано право власності на квартиру. Між сторонами була домовленість про те, що після отримання сім'єю ОСОБА_11 іншого помешкання, вона разом з дочкою зможе проживати у спірній квартирі.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

18 травня 2018 року справа № 523/18584/16 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 05 червня 1996 року Виконавчий комітет Ленінської ради народних депутатів міста Одеси видав ОСОБА_11 на склад сім'ї з 3-х осіб (чоловік - ОСОБА_12, дочка - ОСОБА_4) ордер на право зайняття кімнати житловою площею 21,4 кв. м у квартирі АДРЕСА_3 (нинішня назва - Отамана Головатого) в місті Одесі, незважаючи на те, що 13 липня 1988 року вказаний будинок був визнаний аварійним.

В подальшому розпорядженнями Ленінської районної адміністрації від 13 березня 2001 року та від 15 січня 2002 року ОСОБА_11 на склад сім'ї з 3-х осіб були надані у тимчасове користування під підсобні приміщення аварійна квартира АДРЕСА_7, яка розташована на першому поверсі, та аварійна квартира АДРЕСА_8, яка розташована на другому поверсі вищевказаного будинку.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 складалася з 3-х відокремлених приміщень, два з яких були підсобними.

Розпорядженням органу приватизації від 15 жовтня 2002 року № 171147 було задоволено заяву ОСОБА_11 про приватизацію вказаної квартири (загальною площею 111,2 кв. м) та передачу цього житла її сім'ї у спільну часткову власність.

Свідоцтвом про право власності на житло від 15 жовтня 2002 року, виданим Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради на підставі вказаного розпорядження, підтверджується, що ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_9

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2005 року в цивільній справі № 2-8685/2005 за позовом ОСОБА_11, яка також діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_14, до ОСОБА_12 про розподіл майна в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_11 про розподіл майна в натурі визнано право власності на:

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_10 - за ОСОБА_11;

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_11 загальною площею 28,1 кв. м, житловою -20,1 кв. м, - за ОСОБА_12;

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_12 загальною площею 48,8 кв. м, житловою - 21,3 кв. м, - за ОСОБА_10

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 листопада 2015 року № 48646791 позивач є власником квартири АДРЕСА_4 (номер запису 537 в книзі 533 пр-51).

ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (інвалід другої групи з дитинства) з 23 жовтня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_15, яка є дитиною-інвалідом.

Довідкою Комунального підприємства «Пересипський» від 15 червня 2016 року№ 563 підтверджується, що ОСОБА_8 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1) був зареєстрований у АДРЕСА_13, яка складалася з однієї кімнати житловою площею 21,3 кв. м, починаючи з 08 вересня 2004 року, а його дружина ОСОБА_5 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_6 - з 16 вересня 2005 року.

У вказаній довідці також зазначено, що особовий рахунок відкрито на ім'я ОСОБА_14, яка виписалася із спірного житла 25 квітня 2008 року. З 06 квітня 2012 року у квартирі була зареєстрована мати позивача - ОСОБА_7

Розпорядженням Ленінської районної адміністрації від 19 лютого 1997 року № 38/9 підтверджується, що квартира АДРЕСА_5, якаскладається з житлового приміщення площею 26,27 кв. м, кухні, веранди, на підставі рішення Виконавчого комітету від 13 липня 1988 року № 348 була визнана аварійною.

Саме у квартирі АДРЕСА_6, яка має статус нежитлового приміщення, з 2004 року проживає сім'я ОСОБА_5

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2015 року, яке набрало законної сили,відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини, про виселення ОСОБА_7 та зняття її з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 22 червня 2016 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини, до ОСОБА_7, треті особи -Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_8, про вселення та зобов'язання не перешкоджати у користуванні житловим приміщенням (спірною квартирою).

Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що у спірній квартирі сім'я ОСОБА_8 жодного дня не проживала, своїх речей у ній не має.

В суді апеляційної інстанції третя особа - ОСОБА_7 пояснила, що померлий ОСОБА_8 був її рідним братом. Вона та члени її сім'ї після звільнення брата з місць позбавлення волі дозволили йому зареєструватися у квартирі АДРЕСА_1 з метою його працевлаштування, а в подальшому були зареєстровані його дружина ОСОБА_5 разом з дитиною. Однак до спірного помешкання вказані особи не вселялися та в ньому ніколи не проживали. Ніхто не перешкоджав ОСОБА_8 та його дружині ОСОБА_5 спільною працею та за власні кошти привести підсобне приміщення (колишню квартиру АДРЕСА_6) у належний стан та використовувати його як самостійну квартиру, як це зробила вона з членами своєї сім'ї з підсобними приміщеннями - колишніми квартирами АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8.

Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що ОСОБА_5 разом з дочкою були зареєстровані у спірній квартирі лише як члени сім'ї померлого ОСОБА_8, проте не вселялися до неї та жодного дня в ній не проживали, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що розпорядженням Одеської міської ради від 04 квітня 2008 року № 371 було скасовано розпорядження від 05 жовтня 2002 року № 171147 в частині приватизації позивачем спірної квартири, у зв'язку з чим це житло перебуває в комунальній власності, є неспроможними, оскільки спростовуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 листопада 2015 року № 48646791, згідно з якою ОСОБА_4є власником квартири АДРЕСА_4. Тому позивач мала право на звернення до суду з цим позовом.

Аргументи скарги про те, що між сім'ями сторін існувала домовленість, за якою після отримання сім'єю ОСОБА_12 іншого помешкання, відповідач разом з дочкою буде проживати у спірній квартирі, також не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що положення статті 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність в особи реєстрації місця її проживання у певному житлі самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за такою особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Наявність виключно реєстрації у певному місці проживання не надають такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статус члена сім'ї власника цього житла.

Сім'я ОСОБА_8 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_12 в той час, коли це житло складалося з трьох відокремлених приміщень загальною площею 111,2 кв. м (квартир № АДРЕСА_7, АДРЕСА_14 АДРЕСА_15 які належали ОСОБА_11, ОСОБА_12, та неповнолітній ОСОБА_13 на праві спільної часткової власності без розподілу їх в натурі.

Лише рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2005 року в цивільній справі № 2-8685/2005 за позовом ОСОБА_11, яка також діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_14, до ОСОБА_12 про розподіл майна в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_11 про розподіл майна в натурі за позивачем було визнано право власності на спірну квартиру.

Таким чином, ОСОБА_4 стала власником вказаної квартири після реєстрації у ній відповідачів, і лише досягнувши повноліття, вона набула права самостійно розпоряджатися своїм майном та права вимагати у будь-який час усунення перешкод в користуванні житлом.

При цьому судами не встановлено, а відповідачем не доведено наявності вищевказаної домовленості саме між сторонами у цій справі.

Посилання заявника на те, що в оскаржуваних судових рішеннях зазначено, що її дочку звуть ОСОБА_6, а не ОСОБА_16, не є підставою для їх скасування, оскільки ця описка може бути виправлена судом, який ухвалив рішення (стаття 269 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов