КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/3676/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Сержанюка А.С.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі ПАТ «Креді агріколь Банк» та/або Банк) звернулось з вищевказаним позовом, який обґрунтовувало тим, що 20 червня 2007 року між АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1. якого, позивач надав кредит відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру у розмірі 50 000,00 доларів США, строком користування з 20 червня 2007 року по 18 червня 2027 року зі сплатою процентів в розмірі 13,0% річних.

27 червня 2007 р. між позивачем та ОСОБА_5 в якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, був укладений Договір поруки, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах прийняв на себе зобов'язання солідарно відповідати перед позивачем по зобов'язанням позичальника, що випливають з умов Кредитного договору, в повному обсязі, включаючи повернення наданого кредиту, сплаті відсотків та інших платежів.

25 січня 2013 року та 25 червня 2014 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладеного договіри №1 та №2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору

16 липня 2015 року позивачем було надіслано відповідачам вимогу про погашення заборгованості.

27 серпня 2015 року позивач надіслав відповідачам вимогу про повне дострокове повернення суми кредиту. Проте відповідачі своє зобов'язання не виконали.

Позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 20 червня 2007 року, яка складається із основної заборгованості в розмірі 40 450,20 доларів США та по сплаті пені - 17 271,13 грн., а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що розрахунок наданий позивачем не відповідає дійсності, а визначення валюти боргу не відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, зауважує що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що порука, яка виникла на підставі договору з ОСОБА_5 є припиненою в силу закону.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник Банку не визнає доводів апелянта та погоджується з висновком суду першої інстанції. Зазначає, що розрахунок повністю відповідає заборгованості відповідачки, яка стягнута місцевим судом у доларах США за тілом та відсотками та у гривні за пенею, що повністю відповідає діючому законодавству.

Твердження апелянта, щодо припинення поруки представник Банку не визнає, оскільки додатковими договорами, на які посилається ОСОБА_2, як на підставу припинення поруки, не збільшувався загальний обсяг відповідальності боржника.

В судовому засіданні представник Банку підтримав позицію викладену у відзиві, інші, належним чином повідомлені, учасники справи в судове засідання не з'явились.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором від 20 червня 2007 року належним чином не виконували, а отже зобов'язані повернути позивачу заборгованість.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 559 ЦК України у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Відповідно до ст. 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Місцевим судом встановлено, що 20 червня 2007 року між АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №147/07-Ф, відповідно до п. 1.1. якого, позивач надав кредит відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру кредит у розмірі 50000,00 доларів США, строком користування з 20 червня 2007 року по 18 червня 2027 року зі сплатою процентів в розмірі 13,0% річних.

27 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 в якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, був укладений Договір поруки №147/07-П, відповідно до умов якого ОСОБА_5 на добровільних засадах прийняла на себе зобов'язання солідарно відповідати перед позивачем по зобов'язанням ОСОБА_2, що випливають з умов Кредитного договору, в повному обсязі, включаючи повернення наданого кредиту, сплаті відсотків та інших платежів.

25 січня 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір №1 про внесення змін та доповнень до кредитного договору, яким була збільшена сплата процентів.

25 червня 2014 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір №2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору, яким була збільшена сплата процентів.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти в розмірі 50000,00 доларів США, але, як зазначає позивач в позовній заяві, відповідачі умови кредитного договору порушують, кредит не повертають, відсотки не сплачують, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

16 липня 2015 р. позивачем було надіслано відповідачам вимогу про погашення заборгованості. Проте відповідачі свої зобов'язання не виконали.

27 серпня 2015 р. позивач надіслав відповідачам вимогу про повне дострокове повернення суми кредиту. Проте відповідачі своє зобов'язання не виконали.

Таким чином, у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання.

Місцевий суд правильно встановив, що у відповідачів існує заборгованість перед Банком, в зв'язку з невиконанням зобов'язань, порука на момент позову припинена не була, а тому сума заборгованості підлягає стягненню.

Твердження відповідача, що розрахунок заборгованості позивачем здійснено невірно, оскільки в ньому не зазначено усіх дат погашення позичальником тіла кредиту, колегія суддів відхиляє. Зазначені доводи не ґрунтуються на жодних доказах, з розрахунку наданого банком вбачається, що нарахування здійснювались відповідно до договору укладеного між сторонами.

За змістом ст. 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у ст. 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У ч. 3 ст. 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні.

Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Таким чином суд першої інстанції вірно послався на норми права та визначив заборгованість в іноземній валюті. Зазначене повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду в рамках справи № 761/12665/14-ц.

З огляду на зазначене, посилання відповідача на відсутність визначення еквіваленту суми заборгованості в національній валюті, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими.

Доводи ОСОБА_2, щодо припинення поруки ОСОБА_5 колегія суддів відхиляє, оскільки укладення додаткових угод, якими було змінено процентну ставку за простроченим зобов'язанням не збільшив обсяг відповідальності поручителя, а навпаки внаслідок зміни процентних ставок в окремі періоди загальний обсяг сплати відсотків за користування кредитними коштами зменшився в порівнянні з плановим на момент укладення кредитного договору та договору поруки.

Тому порука не може бути припинена у відповідності до норм ч. 1 ст. 559 ЦК України, згідно якої порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, апеляційним судом було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення, з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в сумі 21 510 грн. у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 21 510 (двадцять одна тисяча п'ятсот десять) грн. в дохід держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: