Провадження №2/225/378/2019
Справа №225/492/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

11 квітня 2019 року м.Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Качаленко Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Федорцової І.С.,

позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначив наступне.

20.10.2010 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача в борг 42000 гривень, про що між ними було укладено договір позики. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 отримав суму грошових коштів в розмірі 42000 грн, без сплати процентів. У день виконання зобовязання відповідач умови договору не виконав, у телефонному режимі повідомив, про те, що на даний час перебуває у скрутному матеріальному становищі, згодом телефонні дзвінки взагалі почав ігнорувати. Позивач є інвалідом І групи, потребує стороннього догляду та не має можливості самостійно захищати власні права. У період з 2011 року по 2017 рік його стан здоровя вкрай погіршився і він весь час перебував на стаціонарному лікуванні, у звязку з чим за станом здоровя він не звертався до суду за вирішенням питання по суті. 25.09.2017 року, 15.11.2017 року, 27.09.2018 року він звертався до відповідача з претензійними вимогами, у яких вимагав повернення боргу відповідно до умов договору від 20.01.2010 року, однак на його звернення відповідач відповів телефонними погрозами, а позичені грошові кошти так і не були повернені. У звязку з чим просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20.01.2010 року в розмірі 52049,00, що складається з суми позики у розмірі 42000 гривень та 3% річних за прострочення повернення позики у розмірі 10049,00 грн.

27.03.2019 року надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 зі змісту якого встановлено, що відповідачем позовні вимоги не визнаються в повному обсязі, посилаючись на наступне. У позовній заяві позивачем інформація щодо розміру заборгованості, щодо її наявності та строків укладання договору позики викладена некоректно, з істотною різницею між датами та подіями. Договір який наданий позивачем в якості доказу на підтвердження існування заборгованості, є договором позики (між підприємством та його працівником). Однак відповідач не перебував та не перебуває у трудових відносинах з позивачем. Докази на підтвердження наявності вищевказаного факту стороною позивача не надані. В умовах вищевказаного договору позики зазначено, що позика вважається наданою позикодавцем позичальнику з моменту передання грошей, що підтверджує оформлений належним чином видатковий касовий ордер, однак при ознайомленні з матеріалами справи, встановлено, що вказаний документ не було долучено та такий документ відсутній в матеріалах справи, що виключає можливість покладання обовязку по сплаті заборгованості по договору позики. Окрім цього вказаний договір позики не містить підписів сторін та з вказаним документом відповідач ознайомився лише після надходження позовної заяви до суду. Що стосується строку звернення позивача до суду із позовом зазначив наступне. Позовну заяву ОСОБА_1 подано до суду 10.01.2019 року в той час як строк позовної давності за договором, який був укладений 20.01.2010 року сплив ще у 2014 році. Вважає, що перебування позивача на лікарняному один раз на рік впродовж 2008 - 2015 року не є підставою для задоволення клопотання про визнання поважної причини пропуску строку звернення до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Позивач ОСОБА_1, допитаний як свідок в порядку ст.ст.230-232, 234 ЦПК України, пояснив, що у 2008 році він пригнав свій мікроавтобус для продажу на авторинку «Майорськ». Там познайомився з хлопцями з м. Дзержинська. Вони запитали скільки він хоче за мікроавтобус, нащо він повідомив 30000 гривень. Вони в свою чергу запропонували, знайти йому покупця на автомобіль в обмін на 10% від продажу. Хлопці познайомили його з відповідачем ОСОБА_2, він подивився машину та повідомив, що буде купувати. Приїхали до нотаріуса оформили документи генеральну довіреність на транспортний засіб, оформляти договір купівлі продажу ОСОБА_2 не захотів. Там же у нотаріуса ОСОБА_2 у нього запитав, що він буде робити з грошима від продажу транспортного засобу, позивач повідомив, що покладе гроші під відсотки в банк. ОСОБА_2 поцікавився скільки відсотків надає банк, він йому повідомив, що приблизно 2% в місяць. ОСОБА_2 запропонував йому 3% на місяць за умови, що гроші за автомобіль будуть у нього, він вкладе їх у свій бізнес. З приводу такої пропозиції відповідача, ОСОБА_1 вирішив порадитись спочатку з дружиною, яка порадила роздрукувати з бухгалтерського журналу договір і тільки після цього надавати гроші у борг. Договір позики він роздрукував з вищевказаного журналу. На час укладання договору від продажу автомобіля у нього залишилось 27000 гривень, оскільки 3000 грн він віддав посередникам. Приїхавши до ОСОБА_2 в офіс, він надав йому гроші та договір і попросив написати розписку. Відповідач його вимоги виконав і оскільки у нього було ще 5 тисяч від тітки, він їх також запропонував ОСОБА_2, відповідач погодився. Під час укладання договору вони обумовили, що про необхідність повернення грошей він повинен повідомити відповідача за два місяці. Після чого він попросив відповідача переписати розписку з урахуванням ще 5000 гривень. Кирил виправив суму у розписці, однак що він там писав не дивився, оскільки довіряв. Відсотки за договором позики відповідач сплачував вчасно кожного місяця, внаслідок чого у них виникли добрі стосунки, він йому довіряв. В подальшому надав йому у борг ще 10000 гривень, однак розписки на цю суму не вимагав, бо у них склалися довірливі стосунки. Вони лише заново підписали договір позики вже на 42000 грн. Коли підійшов час повертати грошові кошти, за два місяці як і домовлялись, він написав лист ОСОБА_2 з вимогою повернути гроші, лист передав через дружину, яка відвезла його на офіс відповідача. Телефоном також звернувся до відповідача з проханням повернути гроші, оскільки вони йому необхідні на лікування, однак відповідач відмовив, обґрунтовуючи тим, що нехай ще полежать. В подальшому на його дзвінки відповідач перестав відповідати. В 2014 році коли він приїхав з лікарні до свого будинку, побачив, що у нього у дворі ходив незнайомий чоловік, запитавши у нього що йому треба останній повідомив, що якщо він буде вимагати повернення грошей від ОСОБА_2 його приїдуть та вбють. Він злякався та на деякий час перестав дзвонити ОСОБА_2. З приводу порушення його прав в подальшому він звернувся до прокуратури, де йому порадили звернутись до суду. Відсотки відповідач з 2008 року платив кожен місяць - по 3% - з 32000 грн по 950 грн щомісячно, потім з 42000 грн по 1250 грн щомісячно. В 2016 чи 2017 році, позивач точно не памятає, відповідач сам зменшив розмір відсотків і почав платити по 500 грн щомісячно. А в травні 2018 року зовсім припинив платити відсотки, нібито оскільки виплатив всю суму. Позивач звертався до відповідача, що він не виплатив всю суму, а лише платив відсотки, поки гроші позивача працювали в бізнесі ОСОБА_2.

Представник відповідача ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, просили відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_2, допитаний як свідок в порядку ст.ст.230-232, 234 ЦПК України, пояснив, що допомагав позивачеві продати машину. Оскільки це було давно, десять років тому, то подробиць він не памятає. Чи давав він розписки не памятає. Чи підписував договір - не памятає. За машину дав 30000 грн, вона у нього пробула менше року. Чи брав у Заїки в борг гроші - не памятає. Проценти йому не платив, у лікарню не їздив. Інших подробиць пригадати не може.

Суд, вислухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи та надані доказі у їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2, було укладено безпроцентний договір позики від 18.04.2008 року, предметом договору є грошові кошти, розмір позики становить 27000 гривень, строк надання позики становить 12 місяців, остаточна дата повернення позики 18.04.2009 року.

З розписки відповідача ОСОБА_2 встановлено, що 29.09.2008 року останній отримав 32000 гривень до 18 квітня 2009 року з виплатою щомісячно 950 гривень відсотків.

20.01.2010 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2, знову було укладено безпроцентний договір позики від 20.01.2010 року, предметом договору є грошові кошти, розмір позики становить 42000 гривень, строк надання позики становить 12 місяців, остаточна дата повернення позики 20.01.2011 року.

Розписки на суму 42000 грн відповідачем оформлено не було.

Суд відмічає, що хоча у тексті договорів вказано, що вони є безпроцентними, фактично відповідач сплачував відсотки позивачеві за користування коштами. Так, протягом квітня 2008 - січня 2010 року відповідач платив позивачеві кожен місяць по 3% з суми позики 32000 грн, що складало 950 грн щомісячно. З січня 2010 року до приблизно 2016-2017 років відповідач платив позивачеві кожен місяць по 3% з суми позики 42000 грн, що складало 1250 грн щомісячно. В приблизно 2016-2017 роках відповідач сам зменшив розмір відсотків і почав платити по 500 грн щомісячно. А в травні 2018 року зовсім припинив платити відсотки.

У звязку з невиконанням відповідачем зобовязань за договором позики, позивачем ОСОБА_1 на адресу відповідача було направлено претензійну вимогу від 15.11.2017 року, 01.10.2018 року, щодо повернення грошових коштів у сумі 42000 грн. протягом десятиденного строку.

Суму позики 42000 грн відповідачем позивачу не було повернуто.

Відповідно до cт.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України)

Відповідно до правової позиції, висловленої ВСУ у справі № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості,такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З оглянутої в судовому засіданні копії договору позики від 20 січня 2010 року, встановлено, що п.3.3 визначено, що позика вважається наданою позикодавцем позичальнику з моменту передання грошей, що підтверджує оформлений належним чином видатковий касовий ордер. Факт одержання позики додатково підтверджує розписка, власноруч написана та підписана позичальником у момент передачі йому суми позики (а.с.34)

Суд звертає увагу, що на виконання вимог п.3.3 вищевказаного договору, позичальник ОСОБА_2, як боржник мав видати позикодавцю позивачу ОСОБА_1 розписку про отримання ним коштів у борг. Такої розписки оформлено не було.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дії щодо передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України: «Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії».

Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики, позивачем ОСОБА_1 суду надано копію договору позики від 18.04.2008 року, копію договору позики від 20.01.2010 року та копію розписки від 29.09.2008 року, які, на його думку, можна вважати належними доказами, як отримання відповідачем від позивача грошових коштів, так і зобов'язання відповідача їх повернути.

Згідно останнього за часом договору позики від 20.01.2010 року, відповідач мав повернути позивачеві суму позики 42000 гривень через дванадцять місяців, тобто 20.01.2011 року.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст.ст. 253-255 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (ст.ст. 261, 265, 266 ЦК України).

Відповідно до ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у своїх поясненнях та відзиві на позовну заяву заявляє про сплив строку позовної давності за вимогами позивача та просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності відмовивши у задоволенні позову.

Стосовно вимог позивача про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою щодо стягнення боргу за договором позики, суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, як про це просить позивач, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

З юридично-правової точки зору, аналіз положень норм ЦК України щодо перебігу строку позовної давності, спливу цього строку та можливості визнання судом причин пропуску відповідного строку поважними, свідчить, що поважністю причин пропуску строку позовної давності є наявність обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову з моменту настання строку виконання грошового зобов'язання. Для фізичної особи такими обставинами можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо.

Зі змісту договору позики укладеного 20.01.2010 року, встановлено, що кінцевий термін повернення позики становив 20.01.2011 року. Натомість до суду із позовною заявою про стягнення боргу позивач звернувся лише 25.01.2019 року, тобто через вісім років після настання строку виконання зобов'язання щодо повернення позики.

На підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності позивач посилається на тяжкий стан свого здоров'я, та надав суду копії медичної документації щодо його знаходження на стаціонарному лікуванні.

Здійснивши аналіз наявної у справі медичної документації в межах трирічного строку позовної давності, тобто з 20.01.2011 року по 20.01.2014 року, суд доходить наступного.

У вказаний період часу позивач чотири рази перебував на стаціонарному лікуванні (з 10.05.2011 року по 27.05.2011 (а.с. 18); з 09.04.2012 року по 28.04.2012 року (а.с. 17); з 08.04.2013 року по 29.04.2013 року (а.с. 16); 05.11.2013 року по 25.11.2013 року (а.с 15); з 07.04.2014 року по 28.04.2014 року (а.с. 14), всього протягом 100 днів.

Вказані періоди перебування позивача на стаціонарному лікуванні, суд визнає поважними причинами не звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики у зазначені періоди часу.

Водночас, навіть за вирахуванням 100 днів перебування позивача на лікуванні, він мав достатньо часу для звернення до суду в межах трирічного строку позовної давності.

Більш того, як слідує із пояснень самого позивача, відповідач сплачував йому до травня 2018 року відсотки за користування позиковими коштами, а тому наміру звертатись до суду він не мав, допоки відповідач не перестав платити відсотки.

За таких обставин суд не знаходить підстав для можливості захисту порушеного права позивача, оскільки періодичне лікування позивача не може бути достатньою поважною причиною пропуску позовної давності більш як на пять років (з 20.01.2014 до 25.01.2019 року).

Відтак, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, ч.4 ст.267 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 19.04.2019.

Суддя: