ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 643/17651/18-ц

провадження № 22ц/818/2244/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2019 року в складі судді Харченко А.М.

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, який в подальшому уточнив та просив стягнути з ОСОБА_3 кошти в сумі 152 977,50 грн., що становлять 50% від вартості автомобіля «HYUNDAI ELANTRA», державний номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску, номер кузова КМНDH41CBCU251567; стягнути з ОСОБА_3 витрати на оплату державного мита в сумі 6147,00 грн.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що після розірвання шлюбу він запропонував ОСОБА_3 поділити кошти від продажу автомобіля, які вони могли б отримати після його продажу, однак відповідач відмовилася спілкуватися з приводу даного питання.

Зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позову, оскільки ОСОБА_3, за якою зареєстровано автомобіль, погрожувала продати його за зниженою вартістю.

Вказав, що відповідач невпевнено керує автомобілем, тому в зимовий час існує високий ризик його пошкодження умисно або випадково, в результаті чого його вартість значно знизиться.

Висловив пропозицію щодо зустрічного забезпечення, а саме проведення оплати за весь період зберігання автомобіля «HYUNDAI ELANTRA», державний номерний знак НОМЕР_1.

Просив накласти арешт на автомобіль «HYUNDAI ELANTRA», державний номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску, номер кузова КМНDH41CBCU251567; заборонити використовувати (їздити) зазначений автомобіль та передати його на відповідальне зберігання.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково; заборонено відчуження, передачу в заставу, зняття з реєстраційного обліку автомобіля «HYUNDAI ELANTRA», державний номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску, номер кузова КМНDH41CBCU251567, зареєстрованого на імя ОСОБА_3; в іншій частині в задоволені заяви про забезпечення позову відмовлено; заходи зустрічного забезпечення позову не вживалися.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити; стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати, повязані із сплатою судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважала, що судом не надано належної оцінки доказам у справі; не зазначено доказів, які б свідчили про загрозу утруднення виконання рішення суду; не враховано, що автомобіль «HYUNDAI ELANTRA», державний номерний знак НОМЕР_1, є власністю третьої особи, права якої порушені внаслідок забезпечення позову за рахунок належного їй майна; що суд першої інстанції вийшов за межі вимог заяви про забезпечення позову, оскільки ОСОБА_1 вимог щодо заборони відчуження, передачі в заставу, зняття з реєстраційного обліку автомобіля не заявлялося.

04 квітня 2019 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, з якого вбачається, що ОСОБА_1 вважає ухвалу суду першої інстанції законною, а апеляційну скаргу необгрунтованою.

При цьому посилався на те, що про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції свідчить те, що ОСОБА_3 реалізувала спірний автомобіль без його дозволу як співвласника, чим порушила його законне право на частину його вартості. Вказав, що суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог, застосувавши захід забезпечення позову інший, ніж арешт майна, який передбачено процесуальним законом.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Відповідно до пункту 6 зазначеної Постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов'язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як вбачається з виділених матеріалів справи, у провадженні суду першої інстанції перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2019 року відкрито провадження у справі (а. с. 61).

25 червня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 966, який рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2018 року розірвано (а. с. 5-9).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль «HYUNDAI ELANTRA», державний номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску, зареєстрований 30 вересня 2011 року за ОСОБА_3 (а. с. 17).

Як вбачається з висновку спеціаліста № 181130-001 від 30 листопада 2018 року середня ринкова вартість автомобіля «HYUNDAI ELANTRA», державний номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску, станом на 30 листопада 2018 року становила 305 955,00 грн. (а. с.22-27).

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 просив накласти арешт на спільний автомобіль, заборонити його використовувати та передати на відповідальне зберігання.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову, на основі наявних у матеріалах справи відомостей, обєктивно здійснив оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, правильно обрав вид забезпечення позову та застосував забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження, передачі в заставу, зняття з реєстраційного обліку спірного автомобіля.

Однак, до суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою ОСОБА_3 подано нові докази, які не були досліджені судом першої інстанції. ОСОБА_3 аргументувала це тим, що вона не отримувала копію позовної заяви з додатками, тому була позбавлена можливості подати відзив на позовну заяву та додаткові докази по справі.

Зокрема, ОСОБА_3 надано до суду апеляційної інстанції договір комісії, укладений між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІП-ЕКСПЕРТ», акт технічного стану транспортного засобу, договір купівлі-продажу транспортного засобу та роздруківку електронних відомостей є Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ України про зареєстровані за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобілі.

Відповідно до положень частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Враховуючи доводи ОСОБА_3, відсутність у виділених матеріалах справи відомостей щодо отримання ОСОБА_3 копії позовної заяви та додатків до неї та наведені положення процесуального закону, судова колегія вважає за необхідне прийняти до розгляду докази, які не були подані до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від ОСОБА_3

Так, з договору комісії від 23 листопада 2018 року вбачається, що між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІП-ЕКСПЕРТ» укладено договір комісії, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІП-ЕКСПЕРТ» взяв на себе зобовязання знайти покупця, який бажає придбати автомобіль «HYUNDAI ELANTRA», державний номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску, належний ОСОБА_3 та укласти від свого імені договір купівлі-продажу з покупцем на придбання транспортного засобу на найбільш вигідних для неї умовах (а. с.74-75).

На підставі зазначеного договору комісії проведено огляд автомобіля «HYUNDAI ELANTRA», державний номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску, комісією Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП-ЕКСПЕРТ» та визначено ціну продажу вказаного автомобіля, яка з урахуванням технічного стану, відсотку зносу та пробігу становила 229 500,00 грн. (а. с.76).

Як вбачається з договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5677/18/003224 від 23 листопада 2018 року ОСОБА_5 придбала у Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП-ЕКСПЕКРТ» в особі відповідального ОСОБА_6, який діяв на підставі договору комісії , автомобіль «HYUNDAI ELANTRA», державний номерний знак НОМЕР_1, за ціною 229 500,00 грн. (а. с.77-78).

Як вбачається з роздруківок електронних відомостей з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ України, отримані через Портал державних послуг, про зареєстровані транспорті засоби за ОСОБА_1В, та ОСОБА_3 станом на 06 березня 2019 року в реєстрі відсутня інформація (а. с. 81).

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували, що спірний автомобіль на час звернення до суду з заявою про забезпечення позову відповідачу не належав.

Таким чином, при вирішенні питання про забезпечення позову, судом першої інстанції не враховано, що право власності на спірний автомобіль набула третя особа ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу від 23 листопада 2018 року.

Як вбачається з абзацу 3 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право на захист власності викладено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що заходи забезпечення позову, застосовані судом першої інстанції, є такими, що порушують права третьої особи ОСОБА_5, яка набула право власності на спірний автомобіль до подачі ОСОБА_1 позову та заяви про забезпечення позову при поділі майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, з підстав зазначених вище.

Питання щодо стягнення судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» вирішується під час розгляду справи по суті, тому в цій частині апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня їїприйняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набраннязаконноїсили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

ОСОБА_7

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.