Ухвала

16 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 127/16221/18

провадження № 61-5458ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна страхова компанія «Оранта» на постанову Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1, яка є законним представником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, яка є законним представником ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернулася до суду з указаним позовом, в якому, збільшивши позовні вимоги, просила стягнути з відповідача страхове відшкодування (на утримання) в розмірі 130 616,10 грн, пеню на підставі статті 36.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 20 304,53 грн та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 серпня 2017 року сталося дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2104», виїхав на зустрічну смугу руху і скоїв зіткнення з автопотягом у складі вантажного тягача «DAF» під керуванням водія ОСОБА_5, який рухався у зустрічному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_4, пасажир автомобіля «ВАЗ 2104» ОСОБА_6 загинула на місці пригоди. 18 жовтня 2017 року постановою прокуратури Одеської області закрито кримінальне провадження № 0001287 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, у зв'язку зі смертю підозрюваного. Відповідальність водія автомобіля марки «ВАЗ 2104» на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована згідно з полісом АК/1661416 в Публічному акціонерному товаристві «Національна Акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ «НАСК «Оранта»). 17 січня 2018 року на адресу ПАТ «HACK «Оранта» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах ОСОБА_1, законного представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну автомобілем марки «ВАЗ 2104», внаслідок якої загинула їх матір ОСОБА_6 Сума вимоги складала 174 710,46 грн, з яких: 38 672,86 грн - на відшкодування моральної шкоди та на утримання сина потерпілої ОСОБА_2; 136 037,16 грн - на відшкодування моральної шкоди та на утримання дочки потерпілої ОСОБА_3 04 червня 2018 року відповідачем здійснено виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у загальній сумі 55 646 грн. Страхова виплата у сумі 119 064,46 грн страховою компанією відтермінована на щомісячні платежі, при цьому рішення із зазначенням графіку та розміру щомісячних платежів не надано. Відтермінування виплати страхового відшкодування на утримання дітей загиблої суперечить положенням статей 27.2, 36.2 Закону щодо розміру та термінів виплати, а також частині першій статті 1202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь неповнолітнього ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 страхове відшкодування на їх утримання станом на 01 вересня 2018 року в розмірі 130 616,10 грн, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 20 304,53 грн та судові витрати у зв'язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000 грн. Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь держави судовий збір в сумі 1 762 грн.

12 березня 2019 року ПАТ «НАСК «Оранта» подало засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просило скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача страхового відшкодування (на утримання) в розмірі 130 616,10 грн та пені в розмірі 20 304,53 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ПАТ «HACK «Оранта» обґрунтувало тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо визначення пріоритетності законодавства при врегулюванні спірних правовідносин, які виникають між страховою компанією та потерпілою особою (іншими особами, які мають право на страхові виплати) за договорами страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і закону, який їх регулює, з метою забезпечення однакового застосування норм права під час вирішення даної категорії справ. Враховуючи численні спори між особами, які мають право на страхові виплати, та страховими компаніями, щодо відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою в результаті смерті потерпілого, та застосування норм статті 27 Закону та статті 1200 ЦК України потрібне формування єдиної судової практики, усунення недоліків та розбіжностей при вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Необхідно мати чітку та одностайну позицію судової системи у справах даної категорії щодо точного визначення пріоритетності норми законодавства, яка встановлює умови здійснення страхової виплати (в тому числі, період здійснення страхової виплати утриманцям потерпілого). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду. Вказівка заявника в касаційній скарзі про те, що певний висновок в постанові суду апеляційної інстанції суперечить висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду в інших справах, має неодмінно призводити до прийняття касаційної скарги Верховним Судом. За інших обставин це негативно впливатиме на авторитет Верховного Суду серед суддів нижчих ланок та не може забезпечити єдність у питанні правозастосування норм в Україні.

Також справа має виняткове значення для певних осіб, а саме - страхових компаній, представництво в судах є їх регуляторною функцією. На підставі їх звернень в певній сфері (в сфері страхових відносин) вже сформована судова практика і якщо рішення апеляційної інстанції радикально цій практиці суперечить, то справа, в якій воно прийняте, набуває виняткового значення для такої особи. Це обумовлено тим, що страхова компанія стикається з ризиком зміни існуючої судової практики або з кроком правосуддя в сторону правової невизначеності. Оскаржуване рішення суперечить практиці Верховного Суду, зокрема позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 1552/6877/16-к, яка чітко визначила у пункті 4, які саме джерела права і акти застосування слід використовувати при врегулюванні питань щодо здійснення страхової виплати утриманцям потерпілого.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано. Яким чином оскаржуване судове рішення суперечить позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 1552/6877/16-к, заявником також не зазначено. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги не свідчать і про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення від 05 квітня 2018 року у справі «Зубац проти Хорватії»).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна страхова компанія «Оранта» на постанову Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1, яка є законним представником ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення страхового відшкодування.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук