ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/238/19 Справа № 2-3212/11 Суддя у 1-й інстанції - Решетнік М.О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2012 року

по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2010 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2012 року - позов публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" заборгованість за Кредитним договором №296/гр. від 21 травня 2008 року в сумі 14776грн.65коп., з яких несплачена частка кредиту у розмірі 21864грн.94коп., з яких несплачена частка кредиту у розмірі 11698грн.99коп., несплачених процентів за користування кредитними коштами 4774грн.06 коп., несплачених комісій за розрахункове обслуговування кредиту у розмірі 3120грн., штраф у розмірі 2271грн.89коп., на повернення судових витрат 338грн.65коп., а всього 22203грн.59коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2012 року у справі № 2-3212/11 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2012 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (правонаступник ТОВ Фінансова Компанія "Кредит-Капітал") був укладений договір № 296/гр., відповідно до якого позивачці був наданий кредит в розмірі 13 000 грн., з відсотковою ставкою 24 %, з кінцевим терміном повернення 20.05.2011 року (а.с. 5-6).

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 21 864,94 грн., яка складається з: 11698грн.99коп. - несплачена частка кредиту; 4774 грн.06коп. - борг по процентах; 3120грн.- комісія за розрахункове обслуговування кредиту; 2271грн.89коп. - штраф.

Задовольняючи позовні вимоги ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що оскільки ОСОБА_1 не належним чином виконувала взяті на себе зобов'язання, тому необхідно стягнути на користь ТОВ Фінансова Компанія "Кредит-Капітал", заборгованість у розмірі 21 864,94 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що розрахунок заборгованості не підтверджує наявність заборгованості оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», бо такий висновок не відповідає вимогам закону. Розрахунок заборгованості проведено у відповідності до умов кредитного договору який і є первинним бухгалтерським документом і саме цей документ є підставою для стягнення заборгованості.

Твердження у скарзі, що банком недоведено надання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі, заявленому в позові, а наданий позивачем розрахунок заборгованості є неправильним, не узгоджуються з матеріалами справи, оскільки факт укладення між сторонами кредитного договору, наявність заборгованості за вказаним договором у зв'язку з невиконанням позичальником взятих на себе кредитних зобов'язань підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Зазначений висновок відповідає положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов'язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, періоди і суми виникнення заборгованості.

На спростування позовних вимог відповідачем не надано будь-яких доказів власного розрахунку боргу, який би спростовував наданий банком розрахунок.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2012 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова