печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судових засідань - Владіміровій О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину.

В обґрунтування позову вказує на те, що 23.10.2013, під час перебування у шлюбі, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., за реєстровим № 1305. 23.10.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :79:062:0001, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., за реєстровим № 1304. Зазначає, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був подарований позивачці її матір`ю, ОСОБА_3 , відповідно до договору дарування будинку від 18.09.1998, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., за реєстровим № 790. Ділянка, на якій розташований будинок, також належала позивачці на праві власності на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ІІІ-КВ №148962, виданого Київським міським управлінням земельних ресурсів 16.04.2002 та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право власності на землю №82-2-01143. Позивачка вказує на те, що рухоме та нерухоме майно, набуте після 2010 року, підлягає виключенню із загальної маси спільного сумісного майна подружжя та не може бути об`єктом поділу, зокрема, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 147,7 кв.м. та земельна ділянка, які придбані відповідачем за договором купівлі-продажу від 23.10.2013 року у позивачки, шляхом залучення кредитних коштів. Вказані договори були укладені в інтересах сім`ї, за час шлюбу, без мети створення правових наслідків за даними правочинами. Вказала, що в період з 03.10.2012 року по 21.01.2013 року, позивачкою, за згодом відповідача, запозичувались кошти на утримання сім`ї та для вжиття заходів для доведення невинуватості ОСОБА_2 , відносно якого було порушено кримінальне провадження, що стало підставою для запозичення у третіх осіб грошових коштів та подальшого їх повернення.

В судове засідання позивачка не з`явилася. До суду направила заяву про відкладення розгляду справи з огляду на погане самопочуття та необхідність відвідування медичного закладу. Вказала на те, якщо суд не прийме до уваги вищевикладені доводи, просить задовольнити її позовні вимоги та розглянути справу на підставі наявних у справі матеріалів та за наслідком вирішення заявлених сторонами клопотань. Суд, враховуючи неодноразові відкладення судових засідань, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, та враховуючи те, що позивачкою до заяви не додано жодного доказу про своє погане самопочуття, дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся у встановлений законом строк. До суду подані заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні позову, оскільки він є безпідставним та необґрунтованим.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Встановлено, що 23.10.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., за реєстровим № 1305.

23.10.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :79:062:0001, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., за реєстровим № 1304.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 9 СК України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів. При цьому, подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства.

Положеннями ч. 1 ст. 65 СК України закріплено принцип розпорядження спільним майном подружжя за взаємною згодою. Крім того, ч. 2 ст. 69 СК України передбачено принцип розподілу майна подружжя за взаємною згодою.

В контексті ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За взаємною згодою, у разі необхідності, дружина та чоловік мають право укласти договір поділу нерухомого майна.

Крім того, однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також, відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З наведеного можливо зробити висновок про те, що заінтересована особа може визнати правочин недійсним в судовому порядку не в будь-якому випадку, а за наявності доказів на підтвердження того, що цим правочином порушуються його права та законні інтереси.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В запереченнях на позовну заяву відповідач вказав на те, що позивачка приховує факт роздільного проживання подружжя з 2010 року, що підтверджується рішенням Голопристанського районного суду від 21.10.2014 по справі №654/2986/14ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 01.10.2015, якими встановлено, що з 2010 року ОСОБА_2 не проживає з ОСОБА_1 , не веде спільне господарство, не має спільних доходів та витрат, що свідчить про фактичне припинення шлюбних відносин. А відтак, на думку відповідача, дані обставини спростовують твердження позивачки, що запозичені в 2012 році кошти були витрачені на потреби сім`ї та для вжиття заходів для доведення невинуватості ОСОБА_2 в кримінальному провадженні, що унеможливлювало запозичення коштів саме в інтересах сім`ї, та, відповідно, покладення на ОСОБА_2 обов`язку сплати боргових зобов`язань ОСОБА_1 , які зроблені нею за період березень-жовтень 2012 року, зокрема зобов`язання, що виникають з кредитних договорів з ПАТ «ВТБ Банк», а також за борговим зобов`язанням перед фізичними особами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та спростовує посилання позивачки про витрачання даних коштів на потреби сім`ї та унеможливлює формального укладення договорів купівлі-продажу в інтересах сім`ї, яка фактично не існувала з 2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем, як набувачем майна, вчинені всі необхідні дії для виконання договору купівлі-продажу, здійснено в повному обсязі розрахунки за укладеними правочинами, та здійснено державну реєстрацію права власності. Відтак, дії сторін оспорюваного правочину щодо укладення договорів купівлі- наслідків, обумовлених ними, з даними правочинами сторонами вчинено дії, спрямовані на їх виконання, а тому такі правочини не є фіктивними.

Проте, позивачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що сторони не мали наміру на реальне настання правових наслідків укладеного правочину.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої сторони щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зі змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу вбачається, що сторони, в присутності нотаріуса, стверджують, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені на волевиявлення кожного з них, є вільним і відповідає внутрішній волі, договір укладається між ними без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, договір не укладається під впливом тяжких обставин; договір не приховує іншого правочину. При цьому, також було ретельно перевірено перелік документів, необхідних для посвідчення правочину та перевірено відсутність будь-яких обмежень, передбачених чинним законодавством. Після досягнення сторонами домовленості по всім суттєвим умовам, подання повного переліку документів для зазначеної нотаріальної дії та підписання договору обома сторонами, керуючись ЦК України, Законом України «Про нотаріат» та «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», нотаріусом були посвідчені оскаржувані угоди.

Вищевикладене свідчить про те, що оспорювані угоди укладені сторонами при повному усвідомленні сторонами значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення, а укладені договори були направлені на реальне настання наслідків їх укладення. Також при укладенні спірних договорів були дотримані загальні вимоги для чинності правочинів, встановлених ст. 203 ЦК України, тому такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Крім того, факт прийняття об`єктів нерухомості у власність підтверджується реєстрацією договорів купівлі-продажу у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тим більше, що під час їх укладення, дії сторін були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу - набуття ОСОБА_2 у власність нерухомого майна та земельної ділянки, та вчинено всі дії, необхідні для чинності правочину, в тому числі проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Оформлення нотаріусом права власності на ОСОБА_2 , подальша перереєстрація права власності, здійснення з ОСОБА_1 розрахунків за придбану нерухомість, свідчить про реальність настання правових наслідків правочинів.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні оскаржуваних угод, сторони правочину погодили істотні умови договорів, під час укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу були перераховані грошові кошти, відповідно до сум, погоджених сторонами, право власності за відповідачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна.

Під час судового розгляду позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідача, при укладенні оспорюваних договорів, порушень будь-яких прав позивача.

У зв`язку з викладеним, судом встановлено, що договори купівлі-продажу укладені відповідно до вимог чинного законодавства України, принципу свободи договору, підстав для визнання його недійсним та порушень прав позивача внаслідок його укладення, не вбачається.

Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 203, 215, 510, 512, 516, 627, 628, 638, 655, 656 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 77, 79, 81, 263, 264, 27, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя Новак Р.В.