Номер провадження 2/754/2102/19
РІШЕННЯ

Іменем України

04 квітня 2019 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Зотько Т.А.,

за участі секретарів судового засідання Малинки А.Ю., Гайворонського В.М.,

позивача ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, 3-особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне територіальне управління юстиції у м.Києві про визнання недійсним заповіту, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у серпні 2018 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, про визнання недійсним заповіту, який складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її син - ОСОБА_4 Після його смерті відкрилась спадщина за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, після смерті сина залишилось спадкове майно, а саме Ѕ частина квартири, яка заходиться за адресою: АДРЕСА_2. Після відкриття спадщини позивачу стало відомо, що приблизно в 2013 році ОСОБА_4 було складено заповіт, згідно якого він заповів ОСОБА_3, яка є дочкою його колишньої дружини ОСОБА_5 належне йому майно. Позивач вважає, що заповіт слід визнати недійсним, оскільки її син на момент його складання не усвідомлював значення своїх дій і не керував ними, оскільки ОСОБА_4 мав регулярні та тривалі психічні розлади, крім того, вони посилювались внаслідок його алкогольної залежності та постійних запійних станів. Син постійно зловживав спиртними напоями, ніде не працював і вів асоціальний спосіб життя. Крім того, на думку позивача складення оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі її сина ОСОБА_4, оскільки внаслідок алкоголізації організму останній склав заповіт у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Тож складення оспорюваного заповіту не відповідало дійсній волі спадкодавця.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 14.08.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Витребувано з П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 (а.с.16,17).

01.10.2018 року на адресу суду зі сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання просила відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позовної заяви (а.с.68).

Ухвалою суду від 02.10.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (75,76).

Ухвалою від 27.11.2018 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.85,86).

Під час розгляду справи судом розглянуто клопотання/заяви, заслухано пояснення та заперечення сторін та їх представників, пояснення свідка, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

04.04.2019 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Інші процесуальні дії по справі не вчинялись.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали з підстав викладених в ньому, просили його задовольнити. При цьому позивач вказувала на те, що волевиявлення її померлого сина ОСОБА_4 під час складання ним заповіту не було вільним, оскільки останній зловживав алкогольними напоями та у зв'язку з цим не усвідомлював значення свої дій та не міг керувати ними.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити. Вказувала на те, що підстави позову вказані виключно з корисливих мотивів позивача. Натомість матеріали справи не містять доказів в підтвердження того, що він за життя зловживав спиртними напоями. У зв'язку з чим вважає, що ОСОБА_4 під час складання оспорюваного заповіту усвідомлював значення своїх дій, а тому висловив добровільне своє волевиявлення з його підписання.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду письмові пояснення, відповідно до яких просив розглянути справу за його відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства (а.с.90-92), у зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останнього на підставі наявних даних в матеріалах справи.

Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, враховуючи покази свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 56 років, що підтверджуються відповідною копією свідоцтва про смерть (а.с.6).

З копії свідоцтва про народження, яке видане повторно вбачається, що матір'ю ОСОБА_4 записана ОСОБА_7 (а.с.7).

Відповідно до копії свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові ОСОБА_8 змінала прізвище на «Коленченко» (а.с.8).

Також, матеріалами справи підтверджено, що за життя ОСОБА_4 був власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_3, про що також свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11).

Відповідно до копії довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб від 28.03.2018 року (а.с.42- зворот), що міститься в спадковій справі №371/2018, заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4, вбачається, що останній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 15.11.1977 року по 22.03.2018 рік, знятий з реєстраційного обліку по смерті.

Крім цього, вбачається, що 13.08.2014 року ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_3 (а.с.54).

Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Демчик В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1-1169.

02.04.2018 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с.32-зворот).

18.08.2018 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бессараб О.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 (а.с.52-зворот).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ст. 30 ЦК України).

ВССУ в своїй узагальненій судовій практиці №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року вказав, що системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п'ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За змістом цих норм, з врахуванням положення статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

У правовій позиції ВСУ у справі №6-2833цс16 зазначено, що відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З правової позиції ВСУ у справі № 6-131цс14 вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїхдій та (або) керувати ними.

Згідно п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Крім того, в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі.

Статтею ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Допитана судом у якості свідка на стороні позивача ОСОБА_11 суду показала, що ОСОБА_4 зловживав спиртним та вів аморальний спосіб життя. Він ніде не працював та жив неповноцінним життям. Свідок показала, що про обставини життя померлого їй відомо зі слів позивача, а також позивач ознайомила її з запереченнями, що подала відповідач до суду. Вона особисто бачила померлого за життя, коли він приходив до своєї матері - позивача у справі. Враховуючи його вигляд, вона теж вважає, що він не усвідомлював що відбувається і загалом свідок вважала, що буде справедливим, якщо суд задовольнить позовні вимоги позивача, яка доглядає свого ще одного недієздатного сина.

Слід зауважити, що позивач звертаючись до суду з вказаним позовом посилалась на те, що її син на момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення свої дій та не міг керувати ними, оскільки вживав алкогольні напої, мав регулярні психічні розлади у зв'язку з цим. Складення оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі сина. Як на підставу недійсності правочину вказувала положення ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частиною першою та п'ятою ст. 203 ЦК України, де зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Також вказувала на те, що визнання заповіту недійсним можливе на підставі, передбаченій статтею 225 ЦК України, де вказано, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання заповіту має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Однак, не зважаючи на вказані норми закону позивачем в процесі розгляду справи не надано належних доказів того, що через зловживання спиртним на момент укладення оспорюваного заповіту ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, чи те, що він перебував в стані алкогольного сп'яніння. В той же час доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також не було доведено факту алкогольної залежності чи психічного розладу ОСОБА_4 на момент складання заповіту, що могло вплинути на неправильне сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин правочину, його волевиявлення, дійсного усвідомлення значення свої дій, та виступати підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України.

Окрім того, у даній справі позивачем або її представником не заявлялись клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Вказане свідчить про відсутність зацікавленості позивача у проведенні вказаної експертизи та доведенні обставин справи, на які позивач посилалась у позовній заяві.

Також суд не приймає, як доказ покази свідка ОСОБА_11, оскільки вони у сукупності та взаємозв'язку з іншими дослідженими доказами у справі є не достатньо обґрунтованими, не спростовують встановлені судом обставини та письмові докази у справі.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини справи, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження, тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставність та недоведеністю.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно статті ст.141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові на позивача, тому понесені позивачем судові витрати на судовий збір не компенсуються у зв'язку із відмовою у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 225, 1233, 1234, 1247, 1257 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, 3-особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне територіальне управління юстиції у м.Києві про визнання недійсним заповіту - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення суду складено 10.04.2019 року.

Суддя: