Справа № 143/731/18
Провадження № 22-ц/801/751/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Марченко Л. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 рокуСправа № 143/731/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Сопруна В.В., Стадника І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 20 липня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалила суддя Марченко Л.В.

Рішення ухвалено в м. Погребище Вінницької області

Повний текст рішення складено 20 липня 2018 року,

Встановив:

В червні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19 січня 2009 року ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконував належним чином, в зв'язку з чим станом на 30 квітня 2018 року склалася заборгованість в сумі 101 532,37 грн., яка складається з: 4212,23 грн. - заборгованість за кредитом; 88 809,07 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3200 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 4811,07 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 20 липня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 19 січня 2009 року в розмірі 101 532,37 грн., яка складається з: 4212,23 грн. - заборгованість за кредитом; 88 809,07 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3200 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 4811,07 грн. - штраф (процентна складова); а також -витрати по оплаті судового збору в розмірі 1762 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог; рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає до скасування через порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Ухваливши рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на пропуск строку позовної давності позивачем; не встановив фактичних обставин справи - строк дії картки, порядок погашення кредиту за договором та строк внесення останнього платежу, хоча зазначені обставини мають вирішальне значення для правильного вирішення спору. Крім того суд першої інстанції не повідомив його про розгляд справи, чим позбавив можливості подати заяву про застосування строку позовної давності до ухвалення рішення; направлені йому судом листи повернулись до суду у зв'язку з тим, що він не проживає за адресою реєстрації.

Позивач АТ КБ «Приватбанк» відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 19 січня 2009 року ЗАТ КБ «Приватбанк», назву якого 06 липня 2000 року змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», уклало із ОСОБА_3 договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 5000 грн. на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки (а. с. 7).

Згідно заяви від 19 січня 2009 року, підписаної відповідачем ОСОБА_3, він погодився, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 7 на звороті).

Позивач свої зобов'язання за вказаним договором виконав, видавши відповідачу кредитну картку № НОМЕР_2, про що зазначено у його заяві від 19 січня 2009 року (а. с. 7 на звороті).

Відповідно до п. 6.5., 6.6. Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, проценти за користування ним, з перевитрат платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У випадку невиконання обов'язків за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання по поверненню кредиту (в тому числі простроченого кредиту і овердрафту), виплатити винагороди банку.

Відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконував свої зобов'язання за договором, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість, розмір якої станом на 30 квітня 2018 року згідно наданого банком розрахунку складає 101 532,37 грн., із яких: 4212,23 грн. - заборгованість за кредитом; 88 809,07 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3200 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 4811,07 грн. - штраф (процентна складова) (а. с. 5-6).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач станом на 30 квітня 2018 року заборгував ПАТ КБ «Приватбанк» 101 532,37 грн. та добровільно не сплачує заборгованість, а тому з метою захисту прав позивача, з відповідача на його користь необхідно стягнути вказані кошти в примусовому порядку.

Суд апеляційної інстанції не може повністю погодитись із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України (параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Позичальник згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи із встановлених обставин справи та вимог матеріального закону, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 4212,23 грн. є обґрунтованими, а тому висновок суду першої інстанції в цій частині є правильним. Доказів погашення зазначеної заборгованості за кредитом відповідач суду не надав.

Разом з цим апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом в заявленому банком розмірі - 88 809,07 грн. з огляду на таке.

Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» базова процентна ставка складає 2,5% в місяць, що становить 30% на рік, що нараховується на залишок заборгованості, з розрахунку 360 календарних днів на рік (а. с. 8).

Із розрахунку заборгованості за договором станом на 30 квітня 2018 року (а. с. 5-6) вбачається, що позивачем в односторонньому порядку було збільшено процентну ставку за користування кредитом: з 01 вересня 2014 року - до 34,80%; з 1 квітня 2015 року - до 43,20%.

Пунктом 5.3.Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку проводити зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці за картковим рахунком згідно з п. 4.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про його незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно положень ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, що була чинною на час укладення договору між сторонами) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 1). Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку (ч. 2). Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів односторонньому порядку є нікчемною (ч. 3).

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 та постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Позивачем на надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача збільшеної процентної ставки за користування кредитом.

Також апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за пенею та комісією в сумі 3200 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3).

Згідно Довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» передбачено сплату пені за несвоєчасне погашення заборгованості: пеня = пеня (1) + пеня (2), де: пеня (1) = базова процентна ставка за договором/30, нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочення за кредитом або процентами 5 та більше днів при виникненні прострочення на суму понад 50 грн. (а. с. 8). Також передбачено сплату комісій: за моніторинг неактивної картки - в розмірі залишку коштів на рахунку, але не більше 10 грн. за місяць; комісія за отримання балансу на чек в банкоматі Приватбанку (крім чека операції зняття готівки) - 0,10 грн.; комісія за безготівковий платіж в системі Приват24 - 2% від суми операції (а. с. 8).

Із розрахунку заборгованості за договором (а. с. 5-6) вбачається, що банком нарахована до стягнення з відповідача комісія та пеня (колонки 13, 14), заборгованість за якими станом на 30 квітня 2018 року складає 3200 грн. При цьому комісія та пеня нараховувались щомісячно у твердій грошовій сумі - по 50 грн. та по 100 грн., а не у відсотках від суми несвоєчасно виконавчого грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання, як передбачено ч. 3 ст. 549 ЦК України.

Апеляційний суд вважає, що завчасне визначення пені у твердій грошовій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня.

Крім того нарахування комісії та пені разом не узгоджується із нормами цивільного законодавства України та умовами укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки підстави для нарахування пені і комісії різні: обов'язок щодо сплати пені наступає у випадку невиконання грошового зобов'язання, а обов'язок щодо сплати комісії виникає у випадку вчинення певних дій (за зняття готівки, за отримання балансу на чек, за безготівковий платіж тощо) та в різних розмірах, які встановлені умовами договору.

Помилковим також є висновок суду першої інстанції про стягнення штрафу (фіксована складова) з огляду на те, що фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн. (пункт 8.6. Умов та правил надання банківських послуг) не відповідає положенню ч. 2 ст. 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до змісту ст. 549 ЦК України поняття штрафу, визначене у цій статті та порядок його обрахунку, є обов'язковими для всіх учасників цивільних правовідносин і не може бути змінений та викладений на власний розсуд, оскільки в такому разі втрачається його суть, тобто він перестає бути видом забезпечення виконання зобов'язання - неустойкою в розумінні закону.

Разом з цим апеляційний суд вважає, що висновок суду про стягнення штрафу (процентна складова) в розмірі 5% від суми заборгованості, як передбачено п. 8.6. Умов та Правил надання банківських послуг, є правильним.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 зводяться до необхідності застосування позовної давності до позовних вимог банку та відмови в позові у зв'язку з цим. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначив те, що суд першої інстанції не звернув увагу на пропуск строку позовної давності позивачем; не встановив фактичних обставин справи - строк дії картки, порядок погашення кредиту за договором та строк внесення останнього платежу, хоча зазначені обставини мають вирішальне значення для правильного вирішення спору; що строк дії його картки закінчився 19 січня 2013 року, доказів про переривання строку позовної давності позивач не надав, а тому пред'явити вимоги щодо повернення кредиту банк мав не пізніше 19 січня 2016 року. В апеляційній скарзі відповідач просить застосувати строк позовної давності, враховуючи те, що він був позбавлений можливості заявити про застосування позовної давності в суді першої інстанції, оскільки не був повідомлений судом про розгляд справи.

Згідно положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як свідчать матеріали справи ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 червня 2018 року відкрито провадження у справі; призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження на 26 червня 2018 року на 09.00 год.; відповідачу надано строк для подання відзиву на позов - п'ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали.

Рекомендований лист, адресований ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (№ НОМЕР_3), повернувся до суду першої інстанції не врученим із зазначенням відділенням поштового зв'язку причини повернення: «не проживає» (а. с. 27, 28).

16 липня 2018 року судом першої інстанції направлено відповідачу ОСОБА_3 повідомлення про призначення справи до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження на 09.40 год. 20 липня 2018 року (а. с. 30). Проте докази отримання такого повідомлення відповідачем в матеріалах справи відсутні.

Таким чином в матеріалах справи відсутні докази повідомлення відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи судом.

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору.

Відповідач, який не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не мав рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

За таких обставин, враховуючи те, що суд першої інстанції не повідомив відповідача про розгляд справи судом, у зв'язку з чим він не брав участі у розгляді справи, апеляційний суд вважає, що відповідач вправі заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на рішення суду і така заява має бути розглянута судом апеляційної інстанції.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у цивільній справі № 200/11343/14-ц.

Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частиною 1 статті 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором відповідачу нарахована заборгованість за кредитним договором за період з 23 червня 2012 року до 30 квітня 2018 року.

Водночас із розрахунку заборгованості вбачається, що останнє погашення кредиту було здійснено відповідачем 23 вересня 2015 року в сумі 500 грн., що свідчить про переривання перебігу позовної давності. Звернувшись до суду із апеляційною скаргою на рішення суду, відповідач не оспорив наданий позивачем розрахунок заборгованості, а просив лише про застосування наслідків спливу строку позовної давності як підстави для відмови в позові.

Позовну заяву позивач подав до суду 4 червня 2018 року, тобто в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за кредитом в сумі 4212,23 грн.; проценти за користування кредитом в погодженому сторонами під час укладання договору розмірі - 30% річних за весь період користування кредитом; та штраф (процентна складова).

Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором (а. с. 5-6), заборгованість за процентами нарахована банком за період з 23 червня 2012 року до 30 квітня 2018 року.

Проценти за ставкою 30% річних позивачем нараховані за період з 23 червня 2012 року до 31 серпня 2014 року та сума заборгованості за процентами за вказаний період склала 658,01 грн., що підлягає до стягнення з відповідача.

Виходячи із розміру процентної ставки 30% річних, за період з 1 вересня 2014 року до 30 квітня 2018 року судом нараховано проценти за користування кредитом в сумі 4696,64 грн. (4212,23 (залишок заборгованості) х 1338 днів прострочення х 30% (річна процентна ставка)/360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору). За вказаний період - 23 вересня 2015 року в рахунок погашення процентів сплачено 298,00 грн. Розмір заборгованості за процентами період з 1 вересня 2014 року до 30 квітня 2018 року становить 4398,64 грн.

Таким чином до стягнення з відповідача підлягає заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 23 червня 2012 року до 30 квітня 2018 року в загальній сумі 5056,65 грн. (658,01 грн. + 4398,64 грн.).

Розмір штрафу (процентна складова), що підлягає до стягнення з відповідача, становить 463,44 грн. (4212,23 грн. + 5056,65 грн.) х 5%).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є, зокрема: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене апеляційна скарга відповідача підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування, як ухвалене з неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також незастосуванням норм матеріального права, які підлягали до застосування, та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що при подачі позову до суду позивач ПАТ КБ «Приватбанк» сплатив судовий збір в сумі 1762 грн. (а. с. 1). Тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сплачений ним судовий збір при подачі позову пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 168,98 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 20 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1; останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (; юридична адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 січня 2009 року в розмірі 9732,32 грн. (дев'ять тисяч сімсот тридцять дві грн. тридцять дві коп.), із них: 4212,23 грн. (чотири тисячі двісті дванадцять грн. двадцять три коп.) - заборгованість за кредитом, 5056,65 грн. (п'ять тисяч п'ятдесят шість грн. шістдесят п'ять коп.) - заборгованість за процентами за користування кредитом та 463,44 грн. (чотириста шістдесят три грн. сорок чотири коп.) - штраф (процентна складова).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» 168,98 грн. (сто шістдесят вісім грн. дев'яносто вісім коп.) понесених судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіВ.В. Сопрун
І.М. Стадник