Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 639/8872/13-ц

провадження № 61-22015св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 квітня 2015 року у складі судді Шиянової Л. О. та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 В звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, правонаступником якого є ОСОБА_4, про стягнення коштів.

Вимоги обґрунтовував тим, що 25 червня 2009 року він та ОСОБА_6 уклали договір міни, відповідно до умов якого він отримав у власність від останнього 153/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 - монети та доплату в розмірі 103 720 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 грудня 2011 року (справа № 2-52/2011) вказаний договір міни був визнаний недійним.

У зазначеній справі суд установив, що фактично ОСОБА_6 отримав за недійсним правочином кошти в сумі 7 000 доларів США та 7 500 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) стягнути з ОСОБА_4 безпідставно набуті кошти в сумі еквівалентній 7 000 доларам США (у гривні на момент ухвалення рішення) та 7 500 грн, відсотки на підставі статей 536, 1048 ЦК України в сумі еквівалентній 3 332 доларам США (у гривні на момент ухвалення рішення) та 3 570 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_6, на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті кошти та відсотки за користування ними у сумі 240 402 грн 31 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 отримав від позивача кошти без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим такі гроші мають бути повернуті разом із відсотками за їх користування за період із 25 червня 2009 року до 21 квітня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 квітня 2015 року змінено в частині визначення розміру безпідставно набутих коштів.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 233 173 грн 32 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача коштів відповідно до статей 536, 1048, 1212 ЦК України, однак, ураховуючи те, що рішення про визнання недійсним договору міни ухвалене 15 грудня 2011 року, тому саме з цього моменту необхідно розраховувати відсотки за користування грошовими коштами.

Короткий зміст касаційної скарги

У травні 2017 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_4 надійшла касаційна скарга, у якій її представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Справу № 638/8872/13-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників у складі колегії із п'яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник вважає помилковим висновок апеляційного суду про укладення між ОСОБА_3 і ОСОБА_7 договору позики з огляду на таке.

Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання договору міни недійсним (справа № 2-52/2011) судами було встановлено, що кошти за цим договором отримав ОСОБА_8 (син ОСОБА_6.), який у подальшому повертав гроші представнику ОСОБА_3

Тобто ОСОБА_6 не укладав із ОСОБА_3 договору позики та грошей від останнього не отримував.

У зв'язку з наведеним підстав для стягнення коштів на користь позивача немає.

Обставини справи

Суди встановили, що 25 червня 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 був укладений договір міни, посвідчений 25 червня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 1697, відповідно до умов останній передав позивачу у власність належні йому 153/300 частки домоволодіння АДРЕСА_1. Обмін указаного домоволодіння здійснювався на монети (одну монету номіналом 20 франків 1878 року випуску, одну монету номіналом 10 крон 1909 року випуску) із отриманням ОСОБА_6 доплати від ОСОБА_3 в розмірі 103 720 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 грудня 2011 року (справа № 2-52/2011) вищезазначений договір визнано недійсним.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 квітня 2012 року зобов'язано ОСОБА_3 оформити із ОСОБА_6 договір позики на суму 7 000 доларів США та 7 500 грн на строк та умовах визначених додатково.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2012 року додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 квітня 2012 року скасовано, а рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 грудня 2011 року залишено без змін.

16 лютого 2014 року ОСОБА_6 помер.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 26 листопада 2014 року до участі у справі в якості відповідача було залучено правонаступника ОСОБА_6 - його дружину ОСОБА_4, оскільки вона була єдиним спадкоємцем після його смерті, яка прийняла спадщину (сини померлого відмовилися від своїх часток спадщини на користь матері).

Підставою для подання даного позову стало неповернення позивачеві коштів, отриманих ОСОБА_6 за недійсним договором міни від 25 червня 2009 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржені рішення відповідають не в повній мірі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 грудня 2011 року, яке набрало законної сили, у справі № 2-52/2011 визнано недійсним договір міни від 25 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6

У вказаній справі судом було встановлено, що фактично ОСОБА_6 отримав за зазначеним договором грошові кошти в сумі 7 000 доларів США та 7 500 грн.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Установивши, що ОСОБА_6, правонаступником якого є ОСОБА_4, отримав від позивача кошти за договором міни, який був визнаний недійсним, суди попередніх інстанцій, правильно застосувавши положення статті 1212 ЦК України, зробили обґрунтовані висновки про необхідність повернення цих грошей у заявленому розмірі (7 000 доларів США, що станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції еквівалентно 155 728 грн 06 коп., та 7 500 грн).

Разом із тим не можна погодитися з висновками судів у частині вирішення позову щодо стягнення відсотків з огляду на таке.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_3 на підставі статті 536 ЦК України просив стягнути з відповідача відсотки за весь час користування чужими грошовими коштами, розмір яких установлений статтею 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) міститься висновок про те, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Плата за прострочення виконання грошового зобов'язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Стягуючи з ОСОБА_4 відсотки за користування коштами, отриманими за договором, який визнаний судом недійсним, суди попередніх інстанцій вищевказаного не врахували, внаслідок чого застосували до спірних правовідносин матеріальне право, яке не підлягає застосуванню.

У зв'язку з наведеним у задоволенні позову в частині стягнення відсотків необхідно було відмовити.

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржених рішень у частині стягнення відсотків та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову, залишення без змін в іншій частині судових рішень.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами відмовити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року в частині вирішення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун В. І. Крат