КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №372/676/18 головуючий у суді І інстанції: Потабенко Л.В.
провадження №22-ц/824/4495/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Волошин В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року у складі судді Потабенко Л.В. у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист права приватної власності,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5, обґрунтовуючи його тим, що їм на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_5 чинить позивачам перешкоди у доступі до указаної квартири, чим позбавляє їх права приватної власності. З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору позивачі зверталися з вимогами-претензіями до ОСОБА_5, однак, останньою відповідей надано не було. Позивачі вважають, що внаслідок незаконних та протиправних дій відповідач завдала їм матеріальних збитків. Також, внаслідок незаконного та протиправного позбавлення права приватної власності, позивачі втратили спокій, у них почалося безсоння, що призвело до тривалих фізичних, душевних та моральних страждань, а тому, позивачам завдано моральну шкоду.

Тому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивачі просили суд виселити ОСОБА_5 із однокімнатної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 матеріальні збитки у розмірі 103500,00 гривень. та моральну шкоду у розмірі 20000,00 гривень, 123500,00 гривень.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, і неправильне застосування норм матеріального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вважають, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачі є власниками квартири. Вказують, що у ОСОБА_5 відсутні правові підстави для володіння, користування або розпорядження квартирою. Вказують, що ОСОБА_5 не є членом їх сім`ї. Зазначають, що при зверненні до суду із позовом не вказували статтю 116 ЖК УРСР як підставу позову.

ОСОБА_5 надала відзив на апеляційну скаргу у якому вказала, що стаття 116 ЖК УРСР регулює підстави для виселення без надання громадянам іншого житлового приміщення. Вказала, що її зареєстрованим місцем проживання є квартира АДРЕСА_1, тобто спірна квартира. Вказала, що утримує спірну квартиру протягом тривалого часу. Зазначила, що у спірній квартирі проживає з 1995 року, а з 2007 року у спірній квартирі зареєстровано її місце проживання з дозволу власника житла у встановленому законом порядку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідач ОСОБА_5 вселилась до квартири та була зареєстрована в ній зі згоди її попереднього власника ОСОБА_6, а тому вона на законних підставах набула право користування квартирою. Суд першої інстанції також указав, що доводи позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що відповідач ОСОБА_5 чинить їм перешкоди в користуванні квартирою, в судому засіданні не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Крім того, суд зазначив, що позивачами не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких стаття 116 ЖК України пов'язує можливість виселення з жилого приміщення.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями статті 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності із положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно із ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до статей 64, 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Указані норми кореспондуються із ч.1 ст.405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

У відповідності до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» за № 2 від 12 квітня 1985 року (із змінами та доповненнями), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Судом установлено, що ОСОБА_3, та ОСОБА_4 є доньками померлого ОСОБА_6.

ОСОБА_6 вступив в ЖБК «Енергія» у 1990 році, та повністю сплатив пайові внески за квартиру АДРЕСА_1, у 1994 році.

29 жовтня 1993 року ОСОБА_6 отримав ордер на вищевказану квартиру.

ОСОБА_6 правовстановлюючий документ на квартиру не отримував.

12 квітня 1994 року ОСОБА_6 зареєстувався у квартирі АДРЕСА_1.

27 лютого 2007 року ОСОБА_5 також зареєструвала своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області, актовий запис №146.

03 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Генерального консульства України в Торонто (Канада) із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6

20 лютого 2017 року ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіної Я.В. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6.

Відповідно до копій витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №108767983 та №108769007 від 22 грудня 2017 року, квартира АДРЕСА_1, по 1/2 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4

18 березня 2017 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_5 вимогу-претензію, в якій просила у добровільному порядку звільнити квартиру АДРЕСА_1.

Вимога була отримана відповідачем 23 березня 2017 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення.

Судом установлено, що ОСОБА_5 набула право користування вказаною вище квартирою з дозволу попереднього власника - ОСОБА_6, оскільки останні проживали разом. Указане твердження не було спростоване позивачами у справі.

Крім того, жодної угоди про порядок користування вказаною квартирою між сторонами у справі укладено не було.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що ОСОБА_5 на законних підставах набула право користування квартирою, а позивачами не надано суду доказів того, що діями відповідача порушується їх право власності чи законного володіння.

Також судом установлено, що 26 березня 2018 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_5 вимогу-претензію, в якій просила у добровільному порядку звільнити квартиру АДРЕСА_1, та добровільно відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 63000,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 10000,00 гривень, а всього 73000,00 гривень.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками серед іншого визнаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням майна, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайнових правам фізичної або юридичної особа, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Пунктом другим Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» установлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Отже, указані норми законодавства дають суду апеляційної інстанції можливість дійти висновків про те, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог статті 1166 ЦК України покладено на відповідача.

Суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника.

Суд апеляційної інстанції вважає, що за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. Так, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків і причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про те, що на позивачів у даній справі покладений обов'язок довести, що доходи (вигода) дійсно були б ними отримані, а наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Разом з тим, позивачами у справі не надано відповідних доказів на підтвердження того, що вони отримали б дохід від надання квартири в оренду, а твердження позивачів є абстрактними.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Статтею 1167 ЦК України встановлено, що м оральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Таким чином, проаналізувавши наведені норми законодавства у сукупності із матеріалами цивільної справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що відшкодування моральної шкоди за своєю правовою природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

У даному конкретному випадку порушення прав позивачів не було доведено у встановленому законом порядку, а тому вимога про відшкодування моральної шкоди до задоволення не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачі є власниками квартири, відхиляються судом апеляційної інстанції, як такі, що спростовуються мотивувальною частиною оскаржуваного судового рішення, у якому судом було установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_5 відсутні правові підстави для володіння, користування або розпорядження квартирою, також відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Так, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_5 є квартира АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_5 та копією довідки ЖБК «Енергія» (а.с.83, 84 т.1), а тому у останньої наявне право користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про те, що при зверненні до суду із позовом не вказували статтю 116 ЖК УРСР як підставу позову, також відхиляються апеляційним судом, оскільки однією із позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є виселити ОСОБА_5 із однокімнатної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Правовідносини щодо виселення особи із жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення регулюються саме статтею 116 ЖК УРСР. Не зазначення позивачами у позовній заяві указаної норми, як підстави позову, не позбавляє суд можливості використовувати положення відповідної статті при вирішенні спору по суті.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, і вірно застосував до спірних правовідносин положення статті ЖК УРСР та ЦК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що право власності позивачів не було порушено відповідачем.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «17» квітня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк
О.І. Сліпченко