КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 752/10987/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Чередніченко Н.М.

14 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення штрафу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ПАТ «КБ «ПриватБанк» та з урахуванням змінених позовних вимог просила стягнути з відповідача штраф в розмірі 3% вартості замовлення, а саме: за договором № SAMDN 31 від 16.09.2009 в розмірі 11 995,71 євро, що станом на дату подання позову становить 376 605,33 грн.; за договором № SAMDN068 від 14.03.2011 в розмірі 604,10 доларів США, що еквівалентно 16 366,79 грн.; за договором № SAMDN205 від 13.05.2011 в розмірі 2 417,26 доларів США, що еквівалентно 65 490,05 грн.; за договором № SAMDN273 від 20.01.2012 в розмірі 2 310,84 доларів США, що еквівалентно 62 606,89 грн.; за договором № SAMDN865 від 23.05.2012 в розмірі 17 066,06 доларів США, що еквівалентно 462 65,57 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що у період часу з 14.03.2017 до 06.02.2018 включно Банк незважаючи на наявність рішення суду та набрання ним законної сили не виконував покладених на нього зобов`язань з повернення депозитів на користь позивача. Зазначила, що вартість послуг Банку за депозитним договором не визначена, а відтак існують підстави для притягнення відповідача до відповідальності, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Звертає увагу на те, що вартість замовлення для вкладника за договором банківського вкладу слід визначати як грошову суму, що має бути виплачена йому банком та загальний розмір якої дорівнює сумі депозиту та нарахованих на нього процентів.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6587/2019
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «КБ «ПриватБанк» просить відмовити в апеляційній скарзі та рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначив, що твердження позивача про відсутність вартості роботи (послуги) і наявність необхідності стягнення штрафу в розмірі 3% загальної вартості замовлення (послуги) є надуманими та безпідставними. Вказав, що висновок Верховного Суду від 21.02.2018 (провадження №61-5543св18) не може прийматись до уваги при розгляді даної справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просили останню задовольнити.

ОСОБА_3 представник АТ «КБ «ПриватБанк» заперечував проти апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розглядав спір про стягнення штрафу в межах позовних вимог, а також зважав на відсутність в позові, зокрема, вимог щодо стягнення 3 % річних за кожен день прострочення зобов`язання, та відсутність в даному випадку законних підстав для стягнення штрафу, суд вважав позов безпідставним та необґрунтованим.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені договори депозитних вкладів № SAMDN4031 від 16.09.2009, № SAMDN4068 від 14.03.2011, № SAMDN6205 від 13.05.2011, № SAMDN8273 від 20.01.2012, № SAMDN9865 від 23.05.2012 (а. с. 11-22).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13.09.2017 у справі № 752/11889/17 позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, повернення банківського вкладу та нарахованих відсотків, - був задоволений та стягнуто із ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами депозитних вкладів № SAMDN 8094 від 31.08.2007, № SAMDN 4031 від 16.09.2009, № SAMDN4068 від 14.03.2011, № SAMDN 5979 від 13.05.2011, № SAMDN6205 від 13.05.2011, № SAMDN8273 від 20.01.2012, № SAMDN9865 від 23.05.2012, в загальній сумі 399 857,02 євро, що станом на 14.03.2017 становить 11 467 899,30 грн. та 746 608,62 доларів США, що станом на 14.03.2017 становить 20 076 305,80 грн., а також пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань в загальній сумі 231 500,98 грн. (а. с. 38-46).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2017, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.09.2017 залишено без змін (а. с. 47-54).

Позивач зазначила, що вказане рішення суду відповідачем виконане лише 07.02.2018, а тому, останній, повинен нести відповідальність.

ОСОБА_2 вказала, що в разі коли вартість робіт (послуг) не визначена, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовляння (ч. 2 ст. 549 ЦК України, ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів). Вартість послуг, наданих відповідачем за депозитними договорами не визначена, а тому відповідач має нести відповідальність у виді сплати позивачу неустойки (штрафу) в розмірі 3 % загальної вартості замовлення, яке сумарно складається із суми депозиту та нарахованих на нього процентів.

Враховуючи наведене, позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між: клієнтом та банком. Банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів клієнту банку.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежність надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13.09.2017 у справі № 752/11889/17 позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, повернення банківського вкладу та нарахованих відсотків, - був задоволений та стягнуто із ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами депозитних вкладів № SAMDN 8094 від 31.08.2007, № SAMDN 4031 від 16.09.2009, № SAMDN4068 від 14.03.2011, № SAMDN 5979 від 13.05.2011, № SAMDN6205 від 13.05.2011, № SAMDN8273 від 20.01.2012, № SAMDN9865 від 23.05.2012, в загальній сумі 399 857,02 євро, що станом на 14.03.2017 становить 11 467 899,30 грн. та 746 608,62 доларів США, що станом на 14.03.2017 становить 20 076 305,80 грн., а також пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань в загальній сумі 231 500,98 грн. (а. с. 38-46). Дане рішення ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2017 залишено без змін (а. с. 47-54).

Рішення суду ПАТ КБ «Приватбанк» добровільно виконав 07.02.2018.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 з урахуванням змінених позовних вимог просила стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь штраф в розмірі 3% вартості замовлення, а саме: за договором № SAMDN 31 від 16.09.2009 в розмірі 11 995,71 євро, що еквівале 376 605,33 грн.; за договором № SAMDN068 від 14.03.2011 в розмірі 604,10 доларів США, що станом на дату подання позову становить 16 366,79 грн.; за договором № SAMDN205 від 13.05.2011 в розмірі 2 417,26 доларів США, що станом на дату подання позову становить 65 490,05 грн.; за договором № SAMDN273 від 20.01.2012 в розмірі 2 310,84 доларів США, що станом на дату подання позову становить 62 606,89 грн.; за договором № SAMDN865 від 23.05.2012 в розмірі 17 066,06 доларів США, що станом на дату подання позову становить 462 65,57 грн.

Відповідно до вимоги ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищевикладене та те, що підставою позову є стягнення з відповідача на користь позивача неустойки (штрафу) в розмірі 3 % загальної вартості замовлення (послуги), а не - пені в розмірі 3 % вартості (послуги) за кожен день прострочення виконання зобов`язання, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними.

Чинним законодавством не передбачено такого виду стягнення як штраф в розмірі 3% вартості замовлення (послуги), як і не встановлено такої відповідальності в договорах, укладених сторонами по справі.

Посилання в апеляційній скарзі не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на хибному розумінні норм права.

Доводи апеляційної скарги про те, що єдиним доводом відмови у задоволенні позову який виклав суд першої інстанції було посилання на Постанову Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №759/13827, на думку колегія суддів, не свідчить про незаконність рішення суду першої інстанції, оскільки одним із завдань вищезгаданого суду є формування єдиної судової практики.

Правовідносини, які розглядав суд першої інстанції, співпадали з правовідносинами які знайшли своє відображення у вищезгаданій Постанові Верховного Суду, в зв`язку з чим його висновки суд першої інстанції обґрунтовано застосував при розгляді даної справи.

Більш того, текст самого рішення свідчить і про наявність інших доводів які суд першої інстанції поклав в основу свого рішення.

За наведеного, необґрунтованими, на думку колегії суддів, є посилання в апеляційній скарги на те, що суд першої інстанції не навів доводів на спростування доводів позовної заяви, оскілки фактично має місце спірне тлумачення норми права, яка регулює зазначені правовідносини.

При написанні рішення суд першої інстанції фактично погодившись з висновками Верховного Суду виклав свою думку з цього питання, що не в якому разі не свідчить про порушення судом процесуального законодавства.

За таких обставин і вказаний довід не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги фактично співпадають з позовними вимогами, по яким суд першої інстанції зробив висновки, з якими погоджується і колегія суддів. За таких обставин вони не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи вищевикладене.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16.05.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова