Ухвала

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 761/46055/17

провадження № 61-7535ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І. розглянув касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» Білої Ірини Володимирівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Макаренко І. О. та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, ухвалену у складі колегії суддів: Панченка М. М., Слюсар Т. А., Волошиної В. М., у справі за позовом ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни (далі - уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкова І. О.) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 червня 2015 року, позов ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра» задоволено, стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13 березня 2009 року по 07 листопада 2014 року у розмірі 27 126,00 грн, суму інфляції за цей же період у розмірі 720,99 грн, а всього

27 846,99 грн. У зв'язку з ліквідацією ПАТ «КБ «Надра» отримання належних їй грошових сум шляхом примусового виконання зазначеного судового рішення є неможливим, оскільки відносно банків, які перебувають в стані ліквідації, виконавче провадження не здійснюється. Задоволення свої вимог стягувач отримує у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У порядку передбаченому пунктом 2 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб (2 черга) 08 липня 2015 року вона звернулась до відповідача із заявою про задоволення вимог кредитора на суму 27 846,99 грн. Листом відповідача від

21 листопада 2015 року, її повідомлено про визнання кредитором ПАТ «КБ «Надра». Разом з тим, належні від відповідача грошові суми були включені до різних черг кредиторських вимог, зокрема, вимоги по компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати у розмірі 720,99 грн були включені до 2 черги, в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 27 126,00 грн включені лише до 7 черги.

Посилаючись на те, що дії відповідача щодо віднесення частини належних кредиторських вимог до 7 черги такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», просила визнати дії відповідача протиправними щодо включення уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюковою І.О. належних їй кредиторських вимог у розмірі 27 126,00 грн до 7 черги.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано неправомірним включення уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюковою І. О. належних та заявлених

ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра» кредиторських вимог на суму

27 126,00 грн до кредиторських вимог сьомої черги.

Зобов'язано уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкову І. О. змінити черговість належних ОСОБА_2 кредиторських вимог до ПАТ «КБ «Надра» на суму 27 126,00 грн, та віднести їх до кредиторських вимог другої черги.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», у якій заявник просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Згідно частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору в даній справі є визнання дій відповідача протиправними щодо включення належних позивачу кредиторських вимог у розмірі 27 126,00 грн до сьомої черги та зобов'язання відповідача змінити черговість належних позивачу кредиторських вимог до ПАТ «КБ «Надра» на суму 27 126,00 грн, і віднести їх до кредиторських вимог другої черги.

Судами попередніх інстанцій вказану справу не визнано малозначною, однак малозначна справа є такою в силу своїх властивостей. Тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубак проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обгрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» Білої Ірини Володимирівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада

2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик