ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/297/19 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - представника позивача Подановського Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 жовтня 2014 року (головуючий суддя Процько Я.В., дата виготовлення рішення не вказана) у цивільній справі № 607/12357/13-ц за позовом публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на належну йому квартиру в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3.

Позовна заява мотивована тим, що 05 березня 2008 року ОСОБА_3 отримав у ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є позивач ПАТ «ФОЛЬКСБАНК», кредит в сумі 37500 дол. США з кінцевим строком погашення не пізніше 03 березня 2023 року під 12,50 % річних. В рахунок забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 передав Банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 умов вказаного кредитного договору належним чином не виконує, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 25843,69 дол. США., позивач просив його вимоги задовольнити.

ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» змінило назву на публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі ПАТ «ВіЕс Банк»), яке є правонаступником усіх прав та обов'язків першого.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 жовтня 2014 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 36,8 (тридцять шість цілих та вісім десятих) квадратних метрів, житловою площею 16,3 (шістнадцять цілих та три десятих) квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом її продажу публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» (79000. м. Львів, вул. Грабовського, 11, рах. № 0 в ЛТУ НБУ м. Львова. МФО 325213, ) від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» за кредитним договором № КЕ47597 від 05 березня 2008 року в розмірі 25843,69 доларів США (двадцять п'ять тисяч вісімсот сорок три дол. США 69 центів), що еквівалентно 206568,62 грн. (двісті шість тисяч п'ятсот шістдесят вісім гривень 62 копійки).

ОСОБА_2 виселено з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» 2065 (дві тисячі шістдесят п'ять) грн. 69 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розгляд справи відбувся без участі відповідача, який не був повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи. На час подання позову заборгованості по кредитному-договору не було, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості по кредиту строк сплати якої ще не настав. На його адресу не надходила вимога від 26.03.2013 року про дострокове погашення кредиту відповідно до п.5.2.9 Кредитного договору та ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним.

Судом першої інстанції при вирішенні вимоги про виселення не застосовано статтю 109 ЖК УРСР, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Ухвалою судді Апеляційного суду Тернопільської області від 07.08.2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 жовтня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18.12.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 07.08.2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року за заявою Акціонерного товариства "Таскомбанк" замінено сторону у справі з Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», ідентифікаційний код 19358632 на Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» ідентифікаційний код 09806443.

У судовому засіданні представник позивача Подановський Т.Р. заперечив відносно апеляційної скарги та пояснив, що рішення суду є законним, обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомлений про розгляд справи у судове засідання повторно не з"явився, що згідно ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що 05 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № КР47597, за яким відкрите акціонерне товариство «Електрон Банк» надало йому кредит на суму 37500 дол. США з кінцевим строком погашення не пізніше 03 березня 2023 року.

3 метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № КР47597 від 05 березня 2008 року, між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_2 05 березня 2008 року було укладено іпотечний договір, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності.

ОСОБА_3 умов вказаного кредитного договору належним чином не виконує, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 25843,69 дол. США., що по курсу НБ України 7,9930 грн. за 1 дол. США, встановленому станом на 07 липня 2013 року, еквівалентно 206568,62 грн.

Дані обставини встановлені таким, що набрало законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, ухваленим 16 вересня 2014 року у цивільній справі № 607/12364/13-ц за позовом публічного акціонерного товариства «ФОЛЬКСБАНК» до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, котра не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2, про стягнення заборгованості.

ПАТ «ВіЕс Банк» є правонаступником усіх прав та обов'язків ПАТ «ФОЛЬКСБАНК», що стверджується статутом ПАТ «ВіЕс Банк», затвердженим загальними зборами акціонерів ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» (протокол № 48 від 11 жовтня 2013 року).

Задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки суд виходив із невиконання боржником ОСОБА_3 забезпеченого іпотекою зобов'язання у зв"язку з чим у позивача виникло право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає встановленим обставинам у справі та вимогам закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленому цим Законом.

Згідно з п. 14 зазначеного іпотечного договору право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя з наступних підстав:

а) у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем - боржником основного зобов'язання;

б) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків (умов) встановлених іпотечним договором.

Пунктом 4 вказаного іпотечного договору передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору.

Статтею 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, серед іншого, за рішенням суду. При цьому в рішенні суду, згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку», зазначається спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

З врахуванням встановлених обставин у справі та зазначених норм права суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи в апеляційній скарзі про відсутність у позивача підстави звернення в суд з позовом із-за не направлення відповідачу за місцем проживання вимоги від 26.03.2013 року про дострокове погашення кредиту відповідно до п.5.2.9 Кредитного договору та ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як дана обставина не може впливати на право позивача звернутись до суду з позовом про стягнення не предмет іпотеки. Така правова позиція міститься у п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, згідно якої невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Доводи скарги щодо відсутності у справі доказів наявності у ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором є безпідставні, вони спростовуються наявним у справі рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, ухваленим 16 вересня 2014 року, яким стягнуто із ОСОБА_3 в користь публічного акціонерного товариства «ФОЛЬКСБАНК» заборгованість за договором № КР47597 від 05 березня 2008 року в сумі 206568,62 грн.

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги доводи представника відповідача про порушення позивачем порядку черговості під час зарахування коштів в процесі погашення боржником ОСОБА_3 заборгованості, невірне нарахування відсотків, так як ОСОБА_2 не є стороною вказаного кредитного договору. Обсяг його прав і обов'язків, що так чи інакше стосуються вказаного правочину та які можуть бути порушені, визначений в іпотечному договорі від 05 березня 2008 року, зокрема у його п. 1, умов якого він не оспорює.

Не заслуговують на увагу також посилання у скарзі про розгляд справи без участі відповідача ОСОБА_2, який не був повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи, так як зазначена обставина спростовується повідомленням у газеті "Свобода" (а.с. 169), із якого вбачається, що Тернопільський міськрайонний суд повідомив, що 23.10.2014 року о 17:00 год. в приміщенні суду відбудеться розгляд справи за позовом ПАТ "Фольксбанк" до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування не має.

Ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_2 з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з наданого статтею 39 Закону України «Про іпотеку» права на виселення одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Повністю з таким висновком суду погодитись не можна, так як він зроблений без врахування положень ст. 109 ЖК України, що є згідно ст. 376 ЦПК України порушенням норм матеріального права та підставою для скасування судового рішення.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно положень ч.ч. 1,2 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази позивача про надання особі, яку виселяють - відповідачу постійного іншого жилого приміщення.

За таких обставин, рішення суду про виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення, не можна вважати законним та обгрунтованим, а тому воно в цій частині підлягає до скасування з ухваленням нового рішенням про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 2, 375, 376, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 жовтня 2014 року в частині задоволення позову про виселення ОСОБА_2 із житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у позові про виселення ОСОБА_2 з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий -

Судді -