ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2703/19 Справа № 183/858/18 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу ОСОБА_3, секретар виконавчого комітету Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1, в якому просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5, посвідчений секретарем виконкому Голубівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за №44; визнати за нею право власності на земельну ділянку загальною площею 0,23 га, що розташована на території с. Голубівка, Голубівської сільської ради, призначену для ведення підсобного господарства та обслуговування житлових і господарських будівель, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП НВ 001297; земельну ділянку загальною площею 6,500 га (пай №381), що розташована на території Голубівської сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 007864; садибний (індивідуальний) житловий будинок №2 по вул. Новоселівська в с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого 26 червня 2017 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, з урахуванням уточненого позову від 26.06.2018 року, ОСОБА_2 зазначала, що 26 червня 2017 року помер її чоловік ОСОБА_5. За життя померлому належали на праві власності наступні обєкти нерухомості: земельна ділянка площею 0,23 га на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП НВ 001297 та земельна ділянка площею 6,500 га (пай 381) на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 007864, що розташовані на території с. Голубівка, Голубівської сільської ради, а також садибний (індивідуальний) житловий будинок №2 по вул. Новоселівська в с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області. Усе вказане нерухоме майно було придбано у період їх шлюбу. Таким чином, позивач зазначала, що будинок та земельна ділянка під ним є спільною сумісною власністю подружжя, а земельна ділянка (пай), згідно вимог чинного законодавства України, є приватною власністю померлого чоловіка - ОСОБА_5.

25 січня 2018 року позивач ОСОБА_2, як єдиний спадкоємець за законом, звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу ОСОБА_3 з заявою про видачу свідоцтва про права на спадщину за законом після смерті чоловіка. Однак, вчинити нотаріальну дію і видати вищезазначене свідоцтво про право на спадщину за законом на цілу частину нотаріус не знайшла можливим, оскільки виявилося, що померлий ОСОБА_5, залишив заповіт, відповідно до якого спадкодавець зробив наступне заповітне розпорядження: все майно з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він матиме право за законом, заповів ОСОБА_1, при умові, коли наступить смерть його дружини ОСОБА_2. Так, постановою приватного нотаріуса від 25.01.2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, одночасно розяснено право ОСОБА_2 на звернення до суду для вирішення питання по суті, оскільки іншого шляху оформити її спадкові права на нерухоме майно у неї немає.

Таким чином, позивач, посилаючись на загальні норми цивільного законодавства, які регулюють порядок спадкування, наполягає на тому, що умова визначена у заповіті стосовно її смерті суперечить моральним засадам суспільства, а тому в розумінні ч.2 ст. 1242 ЦК України, є нікчемною. Позивач вважає себе єдиним спадкоємцем нерухомого майна, після смерті ОСОБА_5, померлого 26 червня 2017 року, тому звернулася до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу ОСОБА_3, секретар виконавчого комітету Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на майно, в порядку спадкування за законом, задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на земельну ділянку загальною площею 0,23 га (кадастровий №:03:004:0006 та кадастровий №:03:004:0005, що розташована на території с. Голубівка, Голубівської сільської ради, призначену для ведення підсобного господарства та обслуговування житлових і господарських будівель, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП НВ 001297, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого 26 червня 2017 року.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на земельну ділянку загальною площею 6,500 га (пай №381), що розташована на території Голубівської сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 007864, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого 26 червня 2017 року.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок №2 по вул. Новоселівська в с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області: літера А будинок, складається з: коридор 5,1 кв.м, сіни 10,6 кв.м., кімната 19,1 кв.м., кімната 5,8 кв.м, кімната 7,3 кв.м, кімната 5,7 кв.м., кімната - 10,0 кв.м., санвузол 3,8 кв.м., тамбур 3,5 кв.м.; загальна площа приміщень 70,9 кв.м.; площа житлових квартир 67,4 кв.м., площа приміщень не включених в загальну 3,5 кв.м .; літера а сіни 23,9 кв.м.; літера а1 прибудова 3,3 кв.м., літера Б сарай 35,9 кв.м.; літера В літня кухня 22,0 кв.м.; літера ПГ погріб 7,0 кв.м.; літера Г вбиральня 1,0 кв.м.; літера Д сарай 17,6 кв.м.; літера №1 огорожа 16,5 кв.м.; літера №2 ворота 5,1 кв.м.; літера К колодязь, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого 26 червня 2017 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2018 року вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом, при дослідженні матеріалів справи встановлено, що 26 червня 2017 року помер ОСОБА_5, що підверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10).

Після смерті якого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 було заведено спадкову справу №123/2017, матеріали якої свідчать про наступне.

11 серпня 2017 року ОСОБА_2 у встановленому законом порядку прийняла спадщину, подавши нотаріусу відповідну заяву (а.с. 48-49).

Вподальшому, 25 січня 2018 року позивач звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті чоловіка - ОСОБА_5.

Цього ж дня приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.60-61).

Вказана постанова мотивована тим, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на цілу частину на імя заявника не вважається можливим, з наступних підстав: померлий ОСОБА_5 залишив заповіт на все майно на імя іншого спадкоємця, а вказаний заповіт, посвідчений ОСОБА_4 секретарем виконавчого комітету Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області 19.03.2010 року за №44, був посвідчений з порушенням ст.1242 Цивільного кодексу України, а саме умова, визначена в заповіті, є нікчемною та суперечить моральним засадам суспільства.

В свою чергу, ОСОБА_1 23 листопада 2017 року звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, після смерті ОСОБА_5 (а.с.49-50), а 29 січня 2018 року подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.61-62).

Між тим, постановою приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 ОСОБА_1 також було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заповіт, який залишив померлий ОСОБА_5, посвідчений ОСОБА_4 секретарем виконавчого комітету Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області 19.03.2010 року за №44, був посвідчений з порушенням ст. 1242 Цивільного кодексу України, а саме умова, визначена в заповіті, є нікчемною та суперечить моральним засадам суспільства (а.с.62-63).

Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачені види спадкування, спадкування може бути за заповітом чи за законом.

У відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У відповідності до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У відповідності до ч.1 ст. 1242 ЦК України заповідач може обумовити виникнення права на спадкування у особи, яка призначена у заповіті, наявністю певної умови, як пов'язаної, так і не пов'язаної з її поведінкою (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо). Умова, визначена у заповіті, має існувати на час відкриття спадщини.

Колегія суддів не може взяти до уваги посилання апелянта про те, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив позов щодо визнання права власності, зважаючи на наступне.

Так, за життя ОСОБА_5 19 березня 2010 року склав заповіт, посвідчений того ж дня ОСОБА_4, секретарем виконавчого комітету Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.13), у відповідності до якого, на випадок своєї смерті, ОСОБА_5 зробив таке заповітне розпорядження: все майно з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він матиме право за законом, заповів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, при умові, коли наступить смерть його дружини ОСОБА_2.

Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння), виданого 11 квітня 1987 року Новомосковською районною радою на підставі рішення виконкому Новомосковського районної ради №96 від 17.03.2987 року, ОСОБА_5 на праві особистої власності належав житловий будинок (домоволодіння) №2 по вул. Новоселівська в с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 17).

Також, суду першої інстанції була надана копія Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 001297, виданого на імя ОСОБА_5, у відповідності до якого останньому на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,23 га, в межах згідно з планом, що розташована на території с. Голубівка Голубівської сільської ради, землю передано для ведення підсобного господарства та обслуговування житлових і господарських будівель, державний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1297 від 14 квітня 1995 року (а.с.15).

З 21 жовтня 1959 року ОСОБА_5 по день смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, про що свідчить копія свідоцтва про одруження (а.с.9).

Главою 8 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначеним вище свідоцтвом про право власності на житловий будинок, а також Державним актом на право приватної власності на землю передану для ведення підсобного господарства та обслуговування житлових і господарських будівель, стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період шлюбу, а тому в розумінні ч.3 ст. 368 ЦК України являється їх спільною сумісною власністю.

Крім того, у відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 007864, виданого на імя ОСОБА_5, останньому на праві приватної власності належала земельна ділянка (пай № 381) площею 6,500 га, в межах згідно з планом, що розташована на території Голубівської сільської ради, землю передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, державний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 23966 від 17 жовтня 2002 року (а.с.16).

У відповідності до п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Таким чином, зазначена вище земельна ділянка (пай № 381), згідно вимог СК України, є особистою приватною власністю померлого ОСОБА_5.

Законодавчо загальні та процесуальні норми оформлення права на спадщину закріплені у Цивільному Кодексі України, Законі України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції від 22.02.2012 року та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_6 України від 22.06.2011 року.

Так, згідно зі ст. ст. 34, 66 ЗУ «Про нотаріат» видача свідоцтв про право на спадщину відноситься до повноважень нотаріусів, у встановлений законом строк для оформлення спадкової маси, до складу якої входить нерухоме майно, спадкоємці зобовязані звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та з пакетом документів, які підтверджують такі факти: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину, надавши свідоцтво про смерть спадкодавця, документи, підтверджуючі родинні звязки з померлим та правовстановлюючі документи на спадкове майно, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», роз'яснив, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину(п.23).

Відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні, але визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину.

Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» наголошував на тому, що обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Матеріали спадкової справи містять постанову нотаріуса на імя позивача, якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що є перешкодою у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У відповідності до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

У відповідності до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є обєкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, обєктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, повязаних з сімейними відносинами, тощо.

З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо обґрунтованості позову ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на спадкове майно за законом після смерті ОСОБА_5, з урахуванням обраного способу захисту, та за наявності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та пята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету ОСОБА_6 Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобовязує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року не оскаржувалось, а тому не переглядалось апеляційною інстанцією.

Судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

ОСОБА_7