БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 2-о/356/16/19
Справа № 356/256/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.04.2019 року Суддя Березанського міського суду Київської області Лялик Р. М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 до Березанської міської ради Київської області про встановлення факту проживання однією сімєю,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 до Березанської міської ради Київської області про встановлення факту проживання однією сімєю.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як визначено ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Враховуючи вказане, за змістом положень ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 294 ЦПК України, суддя відкриває провадження за відсутності підстав для залишення заяви без руху, повернення заяви чи відмови у відкритті провадження.

Проаналізувавши подану до суду заяву, суд прийшов до висновку про те, що вона підлягає залишенню без руху у зв'язку з тим, що подана без додержання вимог ст. 175 ЦПК України.

Так, за змістом п. 2, 4, 5 ч. ч. 3 ст. 175 ЦПК України в сукупності з положеннями ч. 3 ст. 294 ЦПК України, заява повинна містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, імя та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); зміст вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який особа просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими особа обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

В заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (ч. 6 ст. 175 ЦПК України, ч. 3 ст. 294 ЦПК України).

Разом з тим, всупереч вказаним положенням ЦПК України, заявником при зверненні до суду вказані вимоги дотримані не були.

Так, у відповідності до ч. 2 ст. 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Разом з тим, як вбачається зі змісту поданої до суду заяви, заявник, обираючи встановлення факту проживання однією сімєю як спосіб захисту своїх прав в порядку окремого провадження з підстав, визначених ст.ст. 293, 315, 318 ЦПК України, в якості учасників справи вказує позивача та відповідача, що не відповідає процесуальному статусу учасників справи у відповідній категорії справ.

В той же час, згідно розяснень Верховного Суду України, наведених в листі від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов'язаний з'ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Так, у відповідності до статті 125 Конституції України система судів загальної юрисдикції в Україні будується, зокрема, за принципом територіальності і визначається законом.

За змістом ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також ч. 4 ст. 10 ЦПК України, стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

Так, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом вказаної норми, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, що закріпленого у ч. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Європейський суд з прав людини в справі «Сокуренко і Стригун проти України" (п. 24 рішення від 20.07.2006 року; заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, реалізуючи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Прецедентними в цьому відношенні є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено право на повноважний суд, за змістом якої ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Так, згідно ч. 2 ст. 316 ЦПК України підсудність справ за заявою громадянина України, який проживає за її межами, про встановлення факту, що має юридичне значення, визначається за його клопотанням ухвалою судді Верховного Суду.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Як вбачається зі змісту поданої заяви, заявник ОСОБА_1 є громадянином України, а місцем його проживання є Німеччина, м. Оранієнбург, вул. Альберт-Бухманн, 6.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи заявник не звертався до Верховного Суду із клопотанням про визначення підсудності справи у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 316 ЦПК України.

Будь-якого документального підтвердження фактичного проживання на території, що відноситься до юрисдикції Березанського міського суду Київської області заявником не надано.

Вказані обставини позбавляють суд можливості перевірити підсудність справи, що є необхідним при вирішенні питання про прийняття заяви до розгляду.

Відтак, заявник має усунути вказані недоліки поданої заяви, а саме: долучити до заяви підтвердження звернення до Березанського міського суду Київської області з дотриманням правил підсудності в порядку, визначеному законодавством; уточнити коло учасників справи.

Суд наголошує, що згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, протягом пяти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 42, 174, 175, 185, 293-294, 315, 316 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 Васильовичадо Березанської міської ради Київської області про встановлення факту проживання однією сімєю - залишити без руху, надавши заявнику строк в 10 (десять) днів з дня вручення копії даної ухвали для усунення недоліків.

Роз'яснити заявнику, що в разі невиконання ухвали заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та окремому оскарженню не підлягає.

Суддя: Р. М. Лялик