Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 462/878/16-ц

провадження № 61-15137св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

треті особи: Автогаражний кооператив «Самокат», Державна реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради,

представники Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Залізничного районного суду

м. Львова від 30 січня 2017 року в складі судді Бориславського Ю. Л. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_6, треті особи: Автогаражний кооператив «Самокат» (далі -

АК «Самокат»), Державна реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання недійсними і скасування свідоцтва та розпорядження, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що у 1993-1995 роки він за власні кошти побудував гаражний бокс АДРЕСА_1, яким одноособово користується і до сьогодні, сплачує внески, виконує ремонтні роботи. Відповідно до розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 16 жовтня 2003 року № 945 він оформив право власності на даний гаражний бокс, проте у свідоцтві було зазначено ОСОБА_6, який на той час був членом АК «Самокат».

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд: визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на гаражний бокс АДРЕСА_1; визнати недійсним та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 16 жовтня 2003 року № 945 в частині оформлення права власності на гаражний бокс АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_4 одноособово право власності на вищевказаний гаражний бокс НОМЕР_1.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження добросовісного, відкритого та безперервного володіння спірним гаражним боксом, тому підстав для задоволення позову немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не відповідають дійсним обставинам справи, не взято до уваги, що з часу побудови спірного гаражного боксу він постійно користується ним, сплачує внески, оплачує послуги, виконує необхідні поточні ремонти.

Відзив відповідачем на касаційну скаргу не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова від 17 листопада

1992 року № 316 та ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова від 13 липня 1993 року № 118 є членами АК «Самокат».

Згідно з розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 16 жовтня 2003 року № 945 ОСОБА_6 розпочато оформлення права приватної власності на гаражний бокс АДРЕСА_1

Відповідно до довідки, виданої Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 11 серпня 2003 року

№ 6/5080 та довідки Товариства індивідуальних забудовників та експлуатації гаражів «Самокат» від вересня 2002 року № 96 ОСОБА_6 є членом

АК «Самокат» та йому належить гаражний бокс НОМЕР_1, побудований на відведеній товариству земельній ділянці згідно з рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова від 23 березня

1993 року № 215, введений в експлуатацію у 1998 році.

Встановлено, що указаний об'єкт на праві власності ні за ким не зареєстрований та свідоцтво про право власності на такий об'єкт не видавалось.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Аналогічнаправова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року № 6-318цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України 2004 року), враховуючи те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження добросовісного, відкритого та безперервного володіння спірним гаражним боксом, та урахувавши, що правовстановлюючі документи на спірний об'єкт відсутні, дійшов правильного висновку про те, що позивач не є добросовісним набувачем за правилами статті 344 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська