КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Яковлєва Л.В.
Єдиний унікальний номер справи №359/726/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3715/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 на рішення Борисіпльського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2, треті особи : Служба у справах сім'ї та дітей Бориспільської міської ради Київської області, Виконавчий комітет Бориспільської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. За зустрічною позовною заявою ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах сімї та дітей Бориспільської міської ради Київській області, Виконавчий комітет Бориспільської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом,-

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у 1975 році, її батько ОСОБА_8 отримав квартиру за адресою: АДРЕСА_1. До складу сім'ї на той час входили - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_2

На даний час у квартирі зареєстровані позивач та відповідачі. Як зазначає позивач, із 2009 року ОСОБА_2 виїхав із спірної квартири та по цей час там не проживає, а неповнолітній ОСОБА_3 взагалі там не проживав жодного дня. Витрат на утримання квартири відповідачі не несуть. Будь-яких перешкод у її користуванні зі сторони ОСОБА_4 відповідачі не мали, проте своє право на проживання у спірному майні не використовують. Зважаючи на вказане та вимоги ст. 71, 72 ЖК України позивач просить визнати такими ,що втратили право користування житловим приміщенням відповідачів - ОСОБА_2, та його малолітнього сина ОСОБА_12 , як таких, що більше шести місяців, без поважних причин не проживають у квартирі .

У березні 2018 року ОСОБА_2, який діє у власних інтересах, та в інтересах малолітньої дитини, звернувся із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом заборони ОСОБА_4 змінювати замки на вхідних дверях та надання ключів, та зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні квартирою ОСОБА_2 та членам його сім'ї. Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати.

ОСОБА_2 вимоги обґрунтовував тим, що дійсно у 2009 році він був змушений виїхати зі спірної квартири разом з вагітною дружиною та її сином, оскільки ОСОБА_4 постійно чинила сварки з його дружиною, викидала або псувала речі, їжу, створювала постійну напружену негативну атмосферу, які в сукупності унеможливили їх подальше проживання в цій квартирі. З того часу, він періодично приходив до квартири, лишав гроші, іноді залишався на ночівлю. Однак після смерті батьків, ОСОБА_4 обрала ще більш агресивну поведінку, зрізала замок на дверях його кімнати в квартирі, змінила також замок на вхідних дверях і не дає йому ключі, чим чинить перешкоду у доступі до квартири та його власного майна у квартирі . Через це, в лютому 2018 року, позивач навіть звертався до органів поліції і намагався врегулювати з відповідачем спір, проте позитивних зрушень це не дало. Зазначає також, що в нього і сина немає іншого житла, в якому б вони могли проживати, а тому просив захистити їх житлові права і позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2018 року позови об'єднані в одне провадження .( т.1 а.с. 110-111).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2018 року первісний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме : квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах діє та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити. В апеляційній скарзі посилалася на те , що судом неповно з'ясовані обставини ,що мають значення для справи, суд не врахував його пояснень ,щодо перешкоджання з боку позивача у користуванні житлом йому та сину ОСОБА_12, а також відсутність у обох відповідачів іншого житла .

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони повідомлені про день та час розгляду справи на 05 березня 2019 року, на 11 квітня 2019 року за адресами , наявними в матеріалах справи, а також шляхом оголошення на сайті Київського апеляційного суду Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи 11 квітня 2019 року до суду не надходило . Як видно із матеріалів справи , за клопотанням представника ОСОБА_2 - адвоката Гайдук О.О., розгляд справи 05 березня 2019 року був відкладений.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи , що ОСОБА_4 та треті особи за первісним позовом, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, відсутні підстави вважати поважними неявку осіб, які приймають участь у справі, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч.2 цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до вимог ч.3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.5, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. ( п.10). Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Згідно з вимогами ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

В тому числі роз'яснено, що згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_4 і відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, виходив із того, що ОСОБА_2 та його малолітній син без поважних причин , більше шести місяців не проживають у спірній квартирі, а з боку ОСОБА_4 відсутні перешкод у користуванні відповідачами квартирою .

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи і не ґрунтуються на вимогах закону з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи, у 1975 році ОСОБА_8 отримав ордер № 1209 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на сім»ю із чотирьох осіб - він , дружина ОСОБА_9, доньки ОСОБА_4, ОСОБА_10 , син ОСОБА_14 ( т.1 а.с. 7,99). АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с. 1 2, 13 ) .

Згідно довідок КП ЖРЕУ м. Бориспіль за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 14, 61,).

З акту обстеження житлових і матеріально - побутових умов без номеру та дати виданого Бориспільською міською радою VII скликання на ім'я покійної ОСОБА_15 вбачається, що в момент обстеження квартири АДРЕСА_3 в ній проживали : власник квартири ОСОБА_9 та донька ОСОБА_4 ( т.1 а.с. 35).

Даний доказ, в силу вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, суд вірно вважав неналежним, оскільки він не містить інформацію щодо предмета спору, тобто неможливо встановити, за який саме період часу в акті відображено дані.

Згідно акту обстеження житлових і матеріально - побутових умов виданого 10 червня 2016 року Бориспільською міською радою VII скликання вбачається, що в момент обстеження спірної квартири в ній проживала лише ОСОБА_4.( т.1 а.с. 36). Слід зазначити ,що вказаний акт свідчить лише про проживання ОСОБА_4, натомість будь-яких даних про відсутність , або не проживання у спірній квартирі відповідачів , даний акт не містить .

ОСОБА_16, дружина ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_12, згідно акту обстеження житлових умов від 02 березня 2018 року виданого Ревненською сільською радою Бориспільського району Київської області проживає в АДРЕСА_4. Крім того як зазначено в акті , у квартирі проживають ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 . Будинок належить Ревненський сільській раді . ОСОБА_16 та її сини потребують поліпшення житлових умов. ( т.1 а.с. 103).

За даною адресою, згідно наданих пояснень самого ОСОБА_2 та свідків ОСОБА_16, ОСОБА_20 проживає також і її чоловік ОСОБА_2. Наведене в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки підтверджується та не спростовується самими сторонами.

Як видно із матеріалів справи , відповідач ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів з приводу неможливості потрапити до спірної квартири ,де він і його син зареєстровані , через перешкоджання його сестрою ОСОБА_4 ( т.1 а.с. 100-102) . Відповідно до результатів перевірки заяв , були прийняті висновки .

Із наданих позивачем ОСОБА_4 квитанцій про оплату комунальних послуг ( газ , електроенергія , телекомунікації) видно ,що вказані послуги оплачені у листопаді 2017 року , а всі квитанції видані на ім'я ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ( т.1 а.с. 37-39). Відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України , вказані квитанції не містять доказів ,що оплату послуг здійснила ОСОБА_4 Будь-яких доказів , що ОСОБА_4 стала наймачем спірної квартири , та уклала договори на обслуговування квартири на своє ім'я, матеріали справи не містять .

За змістом ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно ст. 64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

За змістом статей 58,64,65 Житлового кодексу УРСР у членів сім'ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення , право користування останнім виникає у зв'язку із включенням до ордера , а не у зв'язку із вселенням у це приміщення. Тому в разі невселення в приміщення без поважних причин у строки , передбачені ст. 71 ЖК України, ця особа визнається судом такою, що втратила , а не такою що не набула права на користування наданим на сім'ю жилим приміщенням .

Як видно із матеріалів справи, у спірну квартиру і позивач і відповідач заселились разом із батьками . і цю обставину сторони не заперечують . Більш того , після смерті обох батьків , і позивач і відповідач перестали бути членами сім»ї наймача , і на даний час ні позивач ні відповідач не є наймачами квартири.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача.

Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК України).

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання (постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 р. у справі № 6-60цс12).

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселені між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1983 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України" роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням (ухвала ВССУ № 666/940/15-ц від 11 травня 2016 року ).

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Як видно із матеріалів справи, малолітній ОСОБА_3 був зареєстрований у спірній квартирі із дня свого народження, 24 травня 2010 року, ще за життя ОСОБА_9, останнього наймача квартири .

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ( зі змінами, внесеними постановами від 10 березня 1989 року № 2, від 25 грудня 1992 року № 13, від 25 травня 1998 року № 15) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами склалися неприязні стосунки.

Як видно із матеріалів справи , позивач ОСОБА_11 підтверджує ту обставину ,що відповідач ОСОБА_2 виїхав із сім'єю після одруження у 2008 році, разом з тим, доказів на підтвердження обставин, що ОСОБА_2 не цікавився квартирою, не з'являвся, не допомагав їй коли хворіла мати, не сплачує за квартиру, відповідно до ст. 76-81 ЦПК України позивач не надала. Акти обстежень житла , які надала позивач, не є належними і допустимими доказами, оскільки жоден з них не містить доказів непроживання відповідачів у спірній квартирі. Крім того, як видно із матеріалів справи, рідна сестра сторін - ОСОБА_21, підтвердила ,що дійсно після смерті батька, між ОСОБА_4 та дружиною ОСОБА_2 виник конфлікт, замки у вхідних дверях квартири дійсно були замінені після крадіжки, однак чи є ключі у ОСОБА_2 вона не знає. За матір'ю ОСОБА_2 завжди доглядав , коли проживав у квартирі . Крім того , з пояснень допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_20, ОСОБА_6, видно, що замки у дверях дійсно були замінені, чи є ключі у ОСОБА_2 їм невідомо . Під час виїзду із квартири, ОСОБА_2 залишив на одній із кімнат замок, однак, матері це не сподобалося і вона замок зірвала. Слід зазначити, що жодного документального доказу на підтвердження обставини, що відповідачі не проживають більше шести місяців у спірній квартирі, і що відповідач ОСОБА_2 втратив інтерес до житла, позивач ОСОБА_4 суду не надала як не надала доказів і того ,що житлові права малолітнього ОСОБА_3 не будуть порушені.

За змістом ст. 16 ЦК України особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права , чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам ,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами - як за дорослими, так і за неповнолітніми.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад установлені строки, провадиться згідно зі ст.72 ЖК України в судовому порядку.

В установленому законом порядку, позивач із 2009 року , моменту коли відповідач вимушено виїхав із спірної квартири із сім»єю, питання щодо визнання його таким, що втратив право користування жилою площею у спірній квартирі , або його виселення , не ставила, визнавала за ним право користування спірною квартирою, заперечень щодо реєстрації малолітнього ОСОБА_3 не висловлювала .

Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а втручання публічної влади у здійснення цього права допускається у виключних випадах, в тому числі задля захисту прав та свобод інших осіб.

Слідуючи практиці тлумачення цих положень Європейським Судом з прав людини та визначаючи співмірність вимог, заявлених у справі, з метою, яка досягається, колегія суддів виходить з наявного конфлікту інтересів між правом добросовісного користувача на користування житлом , де він мешкає, та правом користування цим житлом осіб, які зареєстровані і спірному приміщенні, а саме апелянтами у справі. Зазначені права апелянтів є одного порядку, і є похідні від прав наймача.

З огляду на це, колегія суддів має визнати невиправданим втручання у права користувачів спірним житлом, зокрема апелянтів, за якого визнання їх такими ,що втратили право користування житловим приміщенням у спірній квартирі завдасть більшої шкоди інтересам відповідачів, ніж позивачу ОСОБА_4, враховуючи що вона не є наймачем спірної квартири, і права у сторін відносно цієї квартири є рівними .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд не взяв до уваги, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом , відсутні докази ,що відповідачі мають вільний доступ до квартири , забезпечені іншим житлом , а відтак висновок суду першої інстанції про визнання ОСОБА_2 та його сина ОСОБА_12 такими ,що втратили право користування житлом і відмова у задоволенні вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом є помилковим , оскільки правові підстави для визнання відповідача таким, що понад шість місяців без поважних причин не проживали в спірній квартирі, відсутні, натомість вимога про усунення перешкод у користуванні житлом підлягає задоволенню в частині зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди відповідачам у користуванні спірною квартирою, і не змінювати замки у вхідних дверях квартири .

Керуючись ст.ст. ст..ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2018 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення .

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2, треті особи : Служба у справах сім'ї та дітей Бориспільської міської ради Київської області, Виконавчий комітет Бориспільської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах сімї та дітей Бориспільської міської ради Київській області, Виконавчий комітет Бориспільської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 і його малолітньому сину ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , зобов'язати ОСОБА_4 не змінювати замки у вхідних дверях квартири.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 18 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді