Головуючий у І інстанції Виниченко Л.М.
Провадження №22-ц/824/7038/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ярмак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення завдатку та додатково суми у розмірі завдатку,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь завдаток у розмірі 5 000 дол. США, що станом на 25.07.2018 року відповідно до курсу НБУ становить 132 916 грн., та додатково суму 5 000 дол. США, тобто суму у розмірі завдатку, що станом на 25.07.2018 року відповідно до курсу НБУ становить 132 916 грн., посилаючись на те, щоміж нею та ОСОБА_1 було досягнуто згоди щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки в с . Помоклі Київ ської області до 31.09.2014 року. В рахунок договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 завдаток в розмірі 5 000 дол. США, про що було складено розписку від 09.08.2014 року.

Не дивлячись на наявність завдатку, відповідач відмовилася продати будинок та земельну ділянку, посилаючись на те, що правовстановлюючі документи на дане нерухоме майно належним чином не оформлені. На неодноразові звернення позивачки з метою вирішити питання відповідачка відмовлялася від укладення договору купівлі-продажу, а з приводу повернення суми завдатку послалася на те, що вона грошові кошти витратила і повертати їх не буде.

04.09.2015 року відповідачу позивачем було направлено лист із вимогою повернути сплачені їй грошові кошти, на який відповідач не відреагувала.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.07.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення завдатку та додатково суми у розмірі завдатку передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 132 916 грн. та судовий збір у розмірі 1 329 грн. 16 коп., а всього 134 245 грн. 16 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, посилалася, зокрема, на те, що позивачка звернулася до суду з пропуском позовної давності, перебіг якої розпочався для неї з жовтня 2014 року, про що відповідач не могла заявити суду, оскільки не брала участі в розгляді справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від позивачки ОСОБА_2 , остання просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зокрема, посилалась на те, що нею не було пропущено строк позовної давності, оскільки його перебіг почався з моменту направлення відповідачці листа-вимоги про повернення грошових коштів, тобто з 04.09.2015 року, в зв`язку із чим звернення її з позовом до суду 27.07.2018 року вчинене в межах трирічного строку, визначеного законом.

В судовому засіданні представник відповідача просив про задоволення апеляційної скарги з викладених у ній підстав, наполягаючи на застосуванні позовної давності.

Позивач ОСОБА_2 в апеляційному суді проти задоволення скарги відповідача ОСОБА_1 заперечила та просила рішення суду залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено відповідачем в частині задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача авансу в сумі 132 916 грн., тому колегія суддів згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 09 серпня 2014 року ОСОБА_1 в якості завдатку за будинок, який знаходиться в с. Помоклі, отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5 000 дол. США, про що складено відповідну розписку (а.с.7).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилалась на те, що у неї з відповідачем була домовленість про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, який в подальшому укладений не був у зв`язку із відмовою від його укладення з боку відповідача, як відчужувача нерухомого майна.

Матеріали справи не містять доказів укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки між сторонами, як і доказів ухилення відповідача від укладення договору, в зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що до даних правовідносин не підлягають застосуванню приписи ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку, так як вони можуть бути застосовані лише у випадках, коли між сторонами укладено договір, який не виконується з вини якоїсь із сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З аналізу зазначеної норми матеріального права випливає, що завдаток видається кредиторові боржником у разі укладення договору.

Отже, гроші, передані майбутнім покупцем потенційному продавцю за усною чи письмовою домовленістю, але до укладення основного договору, ще не є завдатком, не виконують забезпечувальної функції, а відтак їх видача не має правових наслідків для продавця, відповідно до норми ч. 1 ст. 570 ЦК України.

Другим критерієм відмінності завдатку від авансу є умова обов`язкового дотримання сторонами форми укладення договору, встановленої законом.

Викладені положення закону є підставою для обґрунтованого висновку про те, що основними критеріями відмінності завдатку як одного із засобів забезпечення виконання зобов`язань від авансу, як однієї з форм розрахунків є: забезпечення завдатком тільки дійсного, тобто укладеного сторонами цивільно-правового зобов`язання; обов`язкове дотримання сторонами встановленої законом форми укладення договору, який забезпечений завдатком; винне ухилення одної зі сторін від виконання укладеного з дотриманням встановленої законом форми договору, який забезпечений завдатком.

Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з вищенаведених критеріїв, передані однією стороною другій стороні грошові суми або рухоме майно у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки між сторонами укладено не було, доказів ухилення відповідача від укладання договору суду не надано, тому передані позивачем грошові кошти не можуть вважатись завдатком, вони є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із неукладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений.

Тобто, ч. 2 ст. 570 ЦК України визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, та підлягає поверненню у всіх випадках у разі невиконання або неналежного виконання договору, або його неукладення.

Таким чином, при вирішенні питання щодо стягнення з відповідача грошових коштів у заявленому позивачем розмірі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сплачена нею сума є авансом, який підлягає поверненню в тому розмірі, в якому він надавався.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року у справі №6-176цс12, у якій зазначено наступне: «внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню».

Доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем позовної давності колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.1 ст. 267 ЦК України).

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що позивачці ОСОБА_2 стало відомо про порушення її права з жовтня 2014 року, оскільки саме тоді відповідач відмовилася від укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, і саме з цього часу необхідно обраховувати трирічний строк позовної давності, що сплив для позивачки у жовтні 2017 року.

Однак, з такими доводами скарги погодитись не можна, оскільки вони належними та допустимими доказами не підтверджені, що є обов`язком відповідача в силу приписів ст. 81 ЦПК України.

При цьому наявний в справі лист-вимога про повернення коштів (а.с.8) дає апеляційному суду обґрунтовані підстави вважати, що позивачка дізналася про порушення свого права на повернення сплачених в рахунок авансу коштів саме у вересні 2015 року, коли звернулася до відповідачки з цією вимогою та не отримала на неї відповідь. Таким чином, звернувшись до суду з позовом про стягнення коштів у липні 2018 року, ОСОБА_2 не пропустила трирічний строк позовної давності, який в даному випадку сплив у вересні 2018 року.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: