Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 159/971/16-ц

провадження № 61-15261 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Мартєв С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області у складі судді Восковської О. А. від 30 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В.. Федонюк С. Ю.. Киці С. Ю., від 24 січня 2018 року.

Встановив:

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір від 04 вересня 2008 року №VOKVGA за умовами якого банк зобов'язався видати позивачу кредитні кошти у розмірі 23 426,12 доларів США, з яких кошти в сумі 20 856,92 долари США на споживчі цілі, з них: 20 000,00 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу та 600,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 154,15 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 102,77 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 2 569,20 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3., 2.2.7. даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів? винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно із пунктом 7.2. кредитного договору.

Вказаний кредитний договір забезпечено шляхом укладення сторонами договору іпотеки від 04 вересня 2008 року б/н, який посвідчено приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу.

Позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору відповідачем не було відкрито поточного банківського рахунку клієнта, який повинен був використовуватись для видачі та погашення кредиту в готівковій іноземній валюті, а пунктом 8.2. оспорюваного кредитного договору передбачено відкриття позичальникові транзитного рахунку НОМЕР_1, на який фактично погашався кредит позивачем та зараховувались кошти, що, на думку позивача, суперечить діючому законодавству, а порядок видачі та погашення кредиту є істотною умовою договору, яка підлягає погодженню сторонами договору, тому така обставина свідчить про недійсність пункту кредитного договору щодо видачі та погашення кредиту та тягне за собою визнання недійсним кредитного договору в цілому. Вважає, що за таких обставин є недоведеним і сам факт отримання позивачем кредитних коштів за оскаржуваним договором кредиту від відповідача та розмір самого кредиту.

Крім того, позивач вказує, що відповідачем встановлено непропорційну велику суму пені та притягнуто її до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж порушення, обмежено її можливість вільно укладати цивільні угоди про страхування та вільно обирати страховика, а також, завищено суму щомісячного платежу чим погіршено її становище як споживача. Також посилається на укладення кредитного договору під впливом обману з боку банку, який полягає у неповідомленні відповідачем повної та достовірної інформації споживачеві банківських послуг про умови кредитування, та надання інформації, що не відповідала дійсності та створювала помилкове уявлення про запропоновану послугу. Вважає, що відповідач умисно приховав від неї повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки за таким кредитом та вбачає в цьому ознаки обману з боку банку, що тягне за собою недійсність договору. Вказує, що оскільки недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню відповідно до частини другої статті 548 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відтак визнання недійсним кредитного договору тягне за собою визнання недійсним і договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання такого кредитного договору.

На підставі наведеного просила визнати зазначені кредитний договір та договір іпотеки недійсними.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обгрунтованості своїх вимог, а судом не встановлено підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору, оскільки на момент укладення спірного кредитного договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, з якими позичальник погодився.

Постановою апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законодавства і підстав для його скасування немає.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги ОСОБА_6 посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року, серед іншого, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з Ковельського міськрайонного суду Волинської області.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 травня 2018 року вказана справа передана на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

В частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення договору) зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Судами встановлено, що 04 вересня 2008 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № VOKVGA за умовами якого відповідач надав позивачеві кредитні кошти у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 23 426,12 доларів США, з яких кошти в сумі 20 856,92 долари США на споживчі цілі, з них: 20 000,00 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу та 600,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 154,15 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 102,77 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також 2 569,20 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно із пунктом 7.2. кредитного договору.

Відповідно до Додатку № 1 до кредитного договору, підписаного обома сторонами оспорюваного кредитного договору, визначено загальну вартість кредиту, погоджено питання про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе позичальник, погоджено порядок купівлі іноземної валюти та витрати споживача, пов'язані з конвертацією валюти. Відповідно до Додатку № 2 до цього ж кредитного договору встановлено графік погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, який також підписано обома сторонами правочину, який оспорюється. Будь-яких зауважень з приводу погодження та підписання таких умов сторонами висловлено не було.

Відповідно до анкети-заяви від 18 липня 2008 року ОСОБА_6 ознайомлена і погоджується з умовами кредитування, які були надані їй у письмовій формі. Своїм підписом підтвердила факт про надану їй повну інформацію про умови кредитування в ПриватБанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаним з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Таким чином, перед укладенням сторонами кредитного договору відповідач у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі усю необхідну інформацію, передбачену частинами 2, 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення договору).

Також, 04 вересня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір за реєстровим номером № 2295, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу, згідно якого в іпотеку передано житловий будинок (загальною площею 184,20 кв. м) АДРЕСА_1. Згідно із пунктом 35.4 такого договору іпотеки, іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку площею 0,1239 га, яка розташована за вказаною адресою та належить іпотекодавцю ОСОБА_6 на підставі Державного акту серії НОМЕР_2.

Відповідно до Додаткової угоди до зазначеного кредитного договору, укладеної між позивачем та відповідачем 25 жовтня 2013 року, сторони погодили зменшення суми заборгованості, яка виникала в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання даної додаткової угоди до суми пені 1 486,09 доларів США, погодили розмір штрафу у випадку несвоєчасної сплати заборгованості за кредитним договором. До цієї ж додаткової угоди сторони погодили та підписали додаток № 1, як невід'ємну частину додаткової угоди, в якому викладено в новій редакції графік погашення кредиту. Додаткова угода ОСОБА_6 не оспорюється.

Отже, правильними є висновки судів про те, що на час укладення кредитного договору позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та вимогам закону. Зазначає, що судами не враховано того, що банком встановлено завищений розмір пені, крім того, позивач несе подвійну відповідальність за одне і те ж порушення. Зазначає, що судами не взято до уваги того, що в провадженні суду перебуває інша цивільна справа за позовом банку до ОСОБА_6 про стягнення боргу.

Суди першої та апеляційної інстанцій відмовляючи в задоволенні позову обгрунтовано виходили з того, що матеріали справи не містять доказів порушення прав та інтересів ОСОБА_6, а позивачем не доведено, що укладений договір суперечить нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». Слід зазначити, що на час укладення оспорюваного кредитного договору позивач не заперечувала щодо умов такого договору, тривалий час сплачувала борг за кредитним договором та в 2013 році підписала з відповідачем Додаткову угоду до оспорюваного кредитного договору. Умовами укладеного кредитного договору, який оспорюється, сторони визначили сплату неустойки (грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання), що передбачена частиною першою статті 549 ЦК України, а сплата позичальником щомісячних відсотків передбачена договором за користування кредитом. При належному виконанні позичальником взятих на себе зобов'язань за договором неустойка не нараховується. Правильність нарахування неустойки (пені, штрафу) перевіряється судом при вирішенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості, а тому не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосували норми статей 203, 215, 626, 628, 1054 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, визначених судами попередніх інстанцій. Сторони не заявляли до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська