№ 201/5100/18
провадження 2/201/476/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Якуніною К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини, встановлення факту та внесення змін до актового запису про народження дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 травня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини, встановлення факту та внесення змін до актового запису про народження дитини, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилається на те, що позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 06 червня 2008 року по 19 листопада 2012 року; знав відповідачку і раніше, зустрічалися, були почуття, мешкали разом; ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки народилася дочка, запис про народження якої зроблено 06 червня 2008 року і записано як ОСОБА_3, в свідоцтві про її народження батьками вказані відповідачка і позивач. Згодом їх шлюбні відносини з відповідачем стали погіршуватися у зв'язку із різними поглядами на сімейне життя, взаємовідносини як між жінкою та чоловіком, різні життєві принципи та цінності. Являючись цивілізованими людьми, вони періодично з відповідачем намагалися знайти спільну мову та прикладали певних зусиль для зміцнення подружнього життя, але з часом становилося зрозумілим що ці зусилля були марними та вони з відповідачем, як жінка та чоловік, віддалилися один від одного.З серпня 2010 року подружні стосунки сторін були припинені, вони мешкали окремо, відповідачка не дбала про вказану дитину і вона (дитина) мешкала з позивачем, який її доглядав і утримував, займався її лікуванням (дитина є інвалідом і хворіє на цукровий діабет) і піклуванням. 12 квітня 2014 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_4 і від цього шлюбу в них народилася дитина; з метою перевірки стану здоров'я свого та вказаної дитини, особливо спадкових хвороб - цукрового діабету, позивач ОСОБА_1 пройшов тест, здав відповідні аналізи, висновок робився і про те, чи є позивач біологічним батьком ОСОБА_3, дочки відповідачки. Результати цих тесті свідчать про те, що позивач не є і не може бути біологічним батьком вказаної дитини ОСОБА_3. Позивач повідомив про це відповідачку і її сестру, наступного дня після цього відповідачка з сестрою приїхали до позивача, забрали в нього цю дитину і поїхали та зараз самі займаються її вихованням, утриманням і лікуванням, визнавши цим відсутність батьківства позивача по відношенню до вказаної дитини, а отже дійсно дитина не його рідна. Позивач звернувся з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Відповідач не заперечує проти позову. Позивач просив встановити юридичний факт про те, що він -ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, не являється батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, по що в Книзі реєстрації народжень 06 червня 2008 року зроблено відповідний запис за № 653 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції та внести зміни в актовий запис № 653 від 06 червня 2008 року, вчинений Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про народження дитини ОСОБА_3, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка України, а саме виключити відомості про батька цієї дитини ОСОБА_3, а саме про нього як батька, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги визнала, погодившись з обставинами і доводами цього позову і додатків до нього. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала, матеріальної чи моральної шкоди не завдавав. Просила винесення рішення за наявними матеріалами справи на розсуд суду і справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник третьої особи Соборного районного у місті Дніпрі відділу ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду не заперечували проти позовних вимог і просили винесення рішення за наявними матеріалами справи на розсуд суду і справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з'ясовано, що дійсно позивач ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 06 червня 2008 року по 19 листопада 2012 року; знав відповідачку і раніше, зустрічалися, були почуття, мешкали разом; ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки народилася дочка, запис про народження якої зроблено 06 червня 2008 року і записана вона як ОСОБА_3, в свідоцтві про її народження батьками вказані відповідачка (мати) і позивач (батько). Згодом їх шлюбні відносини з відповідачем стали погіршуватися у зв'язку із різними поглядами на сімейне життя, взаємовідносини як між жінкою та чоловіком, різні життєві принципи та цінності. Являючись цивілізованими людьми, вони періодично з відповідачем намагалися знайти спільну мову та прикладали певних зусиль для зміцнення подружнього життя, але з часом становилося зрозумілим що ці зусилля були марними та вони з відповідачем, як жінка та чоловік, віддалилися один від одного. З серпня 2010 року подружні стосунки сторін були припинені, вони мешкали окремо, відповідачка не дбала про вказану дитину і вона (дитина) мешкала з позивачем, який її доглядав і утримував, займався її лікуванням (дитина є інвалідом і хворіє на цукровий діабет) і піклуванням. В 2012 році рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили 30 листопада 2012 року. 12 квітня 2014 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_4 і від цього шлюбу в них народилася дитина; з метою перевірки стану здоров'я свого та вказаної дитини, особливо спадкових хвороб - цукрового діабету, позивач ОСОБА_1 пройшов тест, здав відповідні аналізи, висновок робився і про те, чи є позивач біологічним батьком ОСОБА_3, дочки відповідачки. Результати цих тесті свідчать про те, що позивач не є і не може бути біологічним батьком вказаної дитини ОСОБА_3. Позивач повідомив про це відповідачку і її сестру, наступного дня після цього відповідачка з сестрою приїхали до позивача, забрали в нього цю дитину і поїхали та зараз самі займаються її вихованням, утриманням і лікуванням, визнавши цим відсутність батьківства позивача по відношенню до вказаної дитини, а отже дійсно дитина не його рідна. Позивач звернувся з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Фактично виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позов підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 128 Сімейного Кодексу України за відсутності заяв, право на подання яких встановлено статтями 126 і 127 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Судом встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 06 червня 2008 року по 19 листопада 2012 року; знав відповідачку і раніше, зустрічалися, були почуття, мешкали разом; ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки народилася дочка, запис про народження якої зроблено 06 червня 2008 року і записана вона як ОСОБА_3, в свідоцтві про її народження батьками вказані відповідачка (мати) і позивач (батько). З серпня 2010 року подружні стосунки сторін були припинені, вони мешкали окремо, відповідачка не дбала про вказану дитину і вона (дитина) мешкала з позивачем, який її доглядав і утримував, займався її лікуванням (дитина є інвалідом і хворіє на цукровий діабет) і піклуванням. В 2012 році рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили 30 листопада 2012 року. 12 квітня 2014 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_4 і від цього шлюбу в них народилася дитина; з метою перевірки стану здоров'я свого та вказаної дитини, особливо спадкових хвороб - цукрового діабету, позивач ОСОБА_1 пройшов тест, здав відповідні аналізи, висновок робився і про те, чи є позивач біологічним батьком ОСОБА_3, дочки відповідачки. Результати цих тесті свідчать про те, що позивач не є і не може бути біологічним батьком вказаної дитини ОСОБА_3. Позивач повідомив про це відповідачку і її сестру, наступного дня після цього відповідачка з сестрою приїхали до позивача, забрали в нього цю дитину і поїхали та зараз самі займаються її вихованням, утриманням і лікуванням, визнавши цим відсутність батьківства позивача по відношенню до вказаної дитини, а отже дійсно дитина не його рідна. Позивач звернувся з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Відповідач не заперечує проти позову та викладених в ньому обставин.

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 СК України жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред'явивши позов про виключення запису про нього, як батька дитини, з актового запису про народження дитини, частина друга цієї статті передбачає, що вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство.

Відповідно до п. 11 постанови № 3 Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК (2947-14), - шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між

особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. При цьому відповідні вимоги жінки суд може задовольнити лише за умови подання іншою особою заяви про своє батьківство.

Але позивач не являється біологічним батьком вказаної дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та державна реєстрація народження зазначеної особи була проведена з оманою за умови укладання шлюбу з відповідачкою. В дійсності батьком дитини є інша особа. Позивач звернувся з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду.

Відповідно до п. п. 2.13.1 п. 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження.

Згідно ч. 2 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI від 01 липня 2010 року державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органами державної реєстрації актів цивільного стану є відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану)

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. У разі смерті батьків або в разі якщо вони з інших причин не можуть зареєструвати народження дитини, державна реєстрація проводиться за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина чи в якому вона перебуває.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Сімейного кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 СК України у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Відповідно до ч. 3 ст. 136 СК України оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 5 ст. 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 12З цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 136 СК України до вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.

Згідно п. 10 постанови № 3 Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'ясняється, що в судовому порядку батьківство може бути оспорено яку випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір 'ю дитини (статті 126, 127 СК).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з'ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до і в період шлюбу, виховання та утримання неповнолітньої дитини, спірного питання, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження позову, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у зв'язку із чим доходить висновку про відсутність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджена. Позовні вимоги потім не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає доведеними ті обставини, що позивач не є батьком народженої відповідачем дитини, а тому можливо позовну заяву задовольнити та встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, не являється батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, по що в Книзі реєстрації народжень 06 червня 2008 року зроблено відповідний запис за № 653 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції та внести зміни в актовий запис № 653 від 06 червня 2008 року, вчинений Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про народження дитини ОСОБА_3, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка України, а саме виключити відомості про батька цієї дитини ОСОБА_3, а саме про ОСОБА_1.

Таким чином позовні вимоги про виключення з актового запису про народження дитина відомостей про батька, встановлення факту та внесення змін до актового запису про народження дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 109, 122, 124, 126-128, 135, 136, 138, 150, 153, 155, 157, 164, 165, 180 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, не являється батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, по що в Книзі реєстрації народжень 06 червня 2008 року зроблено відповідний запис за № 653 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції.

Внести зміни в актовий запис № 653 від 06 червня 2008 року, вчинений Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про народження дитини ОСОБА_3, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка України, а саме виключити відомості про батька цієї дитини ОСОБА_3, а саме про ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 16 квітня 2019 року.

Суддя -