ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2683/19 Справа № 186/1268/18 Суддя у 1-й інстанції - Янжула С. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Першотравенський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення інфляційних сум, процентів за користування грошима та процентів річних,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Першотравенський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення інфляційних сум, процентів за користування грошима та процентів річних.

Позовна заява мотивована тим, що в березні 2013 року він надав грошову позику ОСОБА_2 в розмірі 35 000,00 грн. і на підтвердження цього останній власноруч написав розписку, вказавши умови та строки повернення коштів, а саме зобовязався повернути кошти під 4 % місячних, з виплатою боргу до 01.09.2014 року.

Оскільки зобовязання відповідачем не виконувались, він змушений був звернутися до суду і рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11.09.2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 35 000,00 грн. та в рахунок повернення судових витрат у справі 471,80 грн., а всього стягнуто 35 471,80 грн.

На день звернення з даною позовною заявою, судове рішення від 11.09.2014 року по справі № 186/1031/14-ц не виконане. За цей час, станом на червень 2017 року, через примусове виконання (ВП № 45180420) була повернута сума 1 305,64 грн.

Враховуючи, що відповідач замість повернення боргу проводить дії стосовно рухомого та нерухомого майна: відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення та інші незаконні дії з майном та коштами, незважаючи на накладення арешту, а також неправомірними діями, бездіяльністю Першотравенського міського ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, з 11.09.2014 року (дати ухвалення судового рішення) і по 30.06.2017 року, згідно виконавчого провадження ВП № 45180420, по виконавчому листу № 186/1031/14-ц, з ОСОБА_2 в примусовому порядку, державною виконавчою службою м. Першотравенська було стягнуто всього: 1 305,64 грн. (93,26 х 14), а саме: 93,26 грн. 24.05.2016 року; 93,26 грн. 10.06.2016 року; 93,26 грн. 08.07.2016 року; 93,26 грн. 30.08.2016 року; 93,26 грн. 14.09.2016 року; 93,26 грн. 07.10.2016 року; 93,26 грн. 09.11.2016 року; 93,26 грн. 14.12.2016 року; 93,26 грн. 01.02.2017 року; 93,26 грн. 02.03.2017 року; 93,26 грн. 15.03.2017 року; 93,26 грн. 11.04.2017 року; 93,26 грн. 18.05.2017 року; 93,26 грн. 09.06.2017 року.

Сума позики та дата: 35 000,00 грн., 23.03.2013 року. Щомісячна плата за користування грошима (позикою) 4 % (1 400,00 грн. щомісячно). Кількість місяців в розрахунковому періоді: з 01.04.2013 року по 01.09.2014 року 16. Сума, яка підлягає стягненню за період: квітень 2013 року по серпень 2014 року 22 400,00 (1 400 х 16) грн. Загальний борг ОСОБА_2 станом на 01.09.2014 року становить: 57 400,00 (35 000 + 22 400) грн. 4 % від залишку боргу станом на 01.07.2017 року становить (згідно розрахунку) 159 048,22 грн.

Індекс інфляції з 01.09.2014 року по 01.05.2016 року (позика 23.03.2013 року) становить 1,725 (1.724650755). Всього інфляційна сума, що підлягає стягненню становить 2 385,20 грн.

4 % річних за період з 01.04.2013 року по 30.06.2017 року включно становить 6 066,67 грн. (1 050 + 4 200 + 816,67).

Загальна сума яка підлягає стягненню за рішенням суду з відповідача становить: 167 500,09 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь кошти в розмірі 167 500,09 грн. та судові витрати по справі в сумі 2 900,35 грн., які складаються із: судового збору 1 675,00 грн.; витрат, повязаних з прибуттям до суду 666,90 грн.; компенсації за відрив від звичайних занять 558,45 грн.; а також постановити окрему ухвалу в звязку із систематичним порушенням законодавства України державними особами, боржником та направити її за належністю.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31.10.2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат в розмірі 2 385,20 грн. та три проценти річних за договором позики від 23.03.2013 року, нарахованих за період з 17.08.2015 року по 09.06.2017 року включно, в розмірі 2 012,50 грн., а всього 4 397,70 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 23.03.2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 35 000,00 грн. під 4 % місячних зі сплатою боргу до 01.09.204 року, що підтверджується власноруч написаною розпискою.

Оскільки відповідач суму позики не повертав, позивач усно звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики.

У звязку з неповерненням позики, 24.06.2014 року ОСОБА_1 достроково (до 01.09.2014 року) звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики в розмірі 35 000,00 грн. Позовних вимог про стягнення процентів, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 4 % річних від простроченої суми ОСОБА_1 не заявляв.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11.09.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволені. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 35 000,00 грн. та в рахунок повернення судових витрат у справі 471,80 грн., а всього стягнуто 35 471,80 грн. Рішення не було оскаржено та 23.09.2014 року набрало законної сили.

Відповідно до ксерокопії листа б/н та дати Першотравенського міського ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області встановлено, що по виконавчому провадженню № 45180420 з виконання виконавчого листа № 186/1031/14-ц від 11.09.2014 року стягувалось по 93,26 грн. за період з 24.05.2016 року по 09.06.2017 року щомісячно, однак не зазначено що це за суми, з кого стягувались та на чию користь.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача суму інфляційних втрат та три проценти річних за договором позики, нарахованих за період з 17.08.2015 року по 09.06.2017 року включно, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за період з жовтня 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки строк користування позикою за договором від 23.03.2013 року сплив у вересні 2014 року, нарахування позивачем після цієї дати процентів є неправомірним.

Стосовно позовних вимог про стягнення 4 % щомісячних сум за користування грошима за період з квітня 2013 року по серпень 2014 року в розмірі 22 400,00 грн., то в їх задоволенні суд відмовив у звязку із пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, оскільки про порушене право позивач дізнався в червні 2014 року, звернувшись з позовом до суду про стягнення основної суми боргу, а з позовом про стягнення 4 % щомісячних сум звернувся лише 17.08.2018 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобовязання за даним договором.

Відповідно до частини першої статей 598, 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобовязання та частиною другою статті 615 ЦК України встановлено, що відповідач не може бути звільнений від відповідальності за порушення зобовязання у разі односторонньої відмови від них.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як установлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, сторони встановили строк дії договору до 01.09.2014 року.

Про порушене право позивач дізнався 24.06.2014 року, звернувшись з позовом до суду про стягнення з відповідача основної суми боргу.

Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобовязання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобовязання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання.

Такого правового висновку дійшла ОСОБА_3 Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача процентів, оскільки строк користування позикою за договором від 23.03.2013 року сплив у вересні 2014 року, а тому нарахування позивачем після цієї дати процентів є неправомірним.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_4