Справа № 171/2631/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2019 р. м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Кодрян Л.І.

за участю секретаря судового засідання Ровної Н.А.

представника відповідача Ручка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Апостолове цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я.

В обґрунтування позову посилаєтьсяна те, що він з 01.01.1997 року по 01.10.2015 року перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця». 26.07.2000 року з позивачем стався нещасний випадок на підприємстві, що підтверджено актом за формою Н-1, по вині відповідача. 14.03.2001 року позивачу вперше висновком МСЕК встановлено 65% втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК № 003127 від 23.03.2015 року позивачу встановлено безстроково 20% втрати професійної працездатності.

Позивач зазначає, що він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування. У зв'язку з нещасним випадком порушено та надалі порушуються нормальні життєві зв'язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв'язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями. Тривалий процес лікування отриманого захворювання позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання травм позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль у зв'язку з важкістю самопочуття та особливостями лікування. Крім того, внаслідок отриманих травм, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що виражено у розпачу, тривозі, дратівливості, у почуттях страху, порушенні сну. Все вказане постійно негативно позначається на душевному та фізичному стані позивача. Вказує, що не може приділяти належної уваги своїй родині.

ОСОБА_2 зазначає, що на глибину його душевних страждань впливає безвідповідальна, недобросовісна поведінка відповідача по відношенні до нього, який не виконував свій обов'язок по створенню безпечних умов праці, завдавши шкоди його здоров'ю, зробивши неповноцінним його життя. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни є незворотними, усвідомлення цього завдає болю та страждань.

Вважає, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 151898 грн., а тому, посилаючись на норми законодавства та практику Європейського Суду з прав людини просить стягнути зазначену суму з відповідача на свою користь.

Представником відповідача подано до суду відзив згідно якого відповідач просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. В обґрунтування заперечень проти задоволення позову відповідач зазначає, що відповідно до практики Верховного Суду спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, що настає з дня встановлення вперше потерпілому МСЕК стійкої втрати працездатності. Оскільки нещасний випадок з ОСОБА_2 стався 26.09.2000 року, а встановлення вперше потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності відбулося 14.03.2001 року, то вважає, що при розгляді справи повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема норми ЦК УРСР 1963 року та Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 23.06.1993 року № 472. Так, згідно п. 11 вказаних Правил, які діяли на момент встановлення МСЕК непрацездатності позивачу, моральна шкода потерпілому від нещасного випадку не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідач зазначає, що відповідно до практики Верховного суду України при вирішенні даного спору суд повинен виходити з такого розміру заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, які чинні на час розгляду справи. Оскільки неоподатковуваний мінімуму доходів громадян становить 17 грн., то максимальна сума відшкодування моральної шкоди потерпілому становить 2550 грн. Зазначена позиція підтверджується судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду від 17.12.2018 року у справі № 266/2438/15-ц. Відповідач звертає увагу не те, що у спірних правовідносинах має доводитись не лише сам факт спричинення моральної шкоди, а і її розмір.

Ухвалою від 22 грудня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 12 березня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено дану цивільну справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав, обґрунтовуючи позовні вимоги доводами, викладеними в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача Ручка М.В. позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача,дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 01.01.1997 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, прийнятий на роботу по переводу з Апостолівського локомотивного ДЕПО, електрогазозварником 4 розряду пункту технічного огляду локомотивів, цеху 46 оборотного ДЕПО. 13.03.2001 року звільнений у зв'язку з виявленням невідповідності виконуваній роботі за станом здоров'я. 14.06.2002 року позивач прийняти на роботу в Криворізьке локомотивне ДЕПО «Укрзалізниці», сторожем, а 01.10.2015 року звільнений з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_2 (а.с.9,10).

Відповідно до акту № 1 форми Н-1, затвердженого начальником ДЕПО 28.07.2000 року з ОСОБА_2 в Криворізькому локомотивному ДЕПО, на території Апостолівського оборотного ДЕПО 26.07.2000 року,стався нещасний випадок. Медичний висновок про діагноз ушкодження здоров'я потерпілого:компресійний перелом І-ІІ поперекового хребця, закритий перелом правої кістки променистого сплетіння (а.с.7-8).

Згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги від 14.03.2001 року ОСОБА_2 вперше встановлено втрату 65% професійної працездатності у зв'язку з нещасним випадком на виробництві (а.с.5).

Відповідно до довідки серія 12 ААА № 003127 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в наданні медичної та соціальної допомоги від 23.03.2015 року ОСОБА_2 повторним оглядом встановлено втрату 20% професійної працездатності безстроково(а.с.6).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 21 січня 2004 року, 18 січня 2005 року, 27 лютого 2009 року, 21 лютого 2011 року направлявся на МСЕК (а.с.12-17).

Згідно виписного епікризу № 5226 встановлено, що ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Центральної районної лікарні Апостолівського району Дніпропетровської області з 06.10.2009 року по 16.10.2009 року (а.с.11).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

На час виникнення спірних правовідносин підстави, порядок та умови відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця регулювалисяст.456 ЦК УРСР(1963 р.),ст.12 Закону України «Про охорону праці», Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила).

Згідно з ч.ч.1,4 ст.456 ЦК УРСР (1963 року) у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються. Правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я громадянина, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків,затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків,вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання,заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу,що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності.

Відповідно до п. 1 Правил власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці.

Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди.

Вина відповідача у заподіянні шкоди позивачу підтверджується даними акту за формою Н-1 про нещасний випадок, що стався 26.07.2000 року під час виконання ним трудових обов'язків (а.с.7-8). Обставини травмування свідчать про те, що позивач не був забезпечений безпечними умовами праці.

Відповідно до п. 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК 14.03.2001 року ОСОБА_2 вперше встановлено втрату 65% професійної працездатності у зв'язку з нещасним випадком на виробництві(а.с.5).

На той час (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України №1100 від 3 жовтня 1997 року) пунктом 11 Правил було передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові від 16 травня 2012 року по справі №6-27ц12, де зазначено, що відповідно до пункту 38 Правил, якими регулюються спірні правовідносини, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Пунктом 9 вказаної постанови роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно з Перехідними положеннями Податкового кодексу України(пункт 5 підрозділу 1 розділу XX) якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Отже, неоподатковуваний мінімум доходів громадян на час розгляду справи дорівнює 17 грн.

Таким чином, максимальний розмір моральної шкоди позивачу обмежується 2550 грн. (17 грн. х 150).

Враховуючи вищезазначені положення нормативно-правових актів, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, характер травмування потерпілого, ступінь стійкої втрати професійної працездатності, що встановлено первинно та безстроково, пов'язані з цим моральних страждань, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 2550 грн., що не перебільшує 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на час розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.4,12,13,76-81,89,95,141,263-265,273 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (КОД , місцезнаходження м.Дніпро, вул.Дмитра Яворницького,108) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1) на відшкодування моральної шкоди 2550 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят) грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (КОД , місцезнаходження м.Дніпро, вул.Дмитра Яворницького,108) на користь держави судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Апостолівський районний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 22.04.2019 року.

СуддяЛ. І. Кодрян