КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 759/7441/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6072/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Шум Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інфоресурс» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Інфоресурс» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року,

встановив:

у травні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила суд визнати незаконним її звільнення з посади заступника головного бухгалтера бухгалтерсько-економічного відділу відповідача, поновити на займаній посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року позов було задоволено, визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника головного бухгалтера бухгалтерсько-економічного відділу ДП «Інфоресурс», визнано незаконним наказ про звільнення ОСОБА_1 , поновлено позивача на займаній посаді та стягнуто з відповідача на її користь 53 767 грн. 50 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При зверненні до суду з даним позовом, позивач зазначала, що вона з 17.02.2012 працювала у відповідача на посаді заступника головного бухгалтера бухгалтерсько-економічного відділу ДП «Інфоресурс». 03.05.2018 вона вийшла на роботу після хвороби та надала довідку про те, що вона вагітна. Однак їй було повідомлено, що 23.04.2018 її було звільнено з роботи в зв`язку з тим, що вона не з`являлась на роботу протягом чотирьох місяців. Вказане звільнення вона вважає незаконним, оскільки на момент звільнення була вагітна, а тому просила визнати її звільнення незаконним, визнати незаконним наказ №19-к від 23.04.2018 про її звільнення, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03.05.2018 по день поновлення на роботі, допустити негайне виконання рішення суду. 11.07.2018 позивач подала уточнення до позовної заяви щодо назви посади, розрахунку середньомісячного заробітку та розрахунок витрат на правничу допомогу в сумі 4 000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року позовні вимоги було задоволено - визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника головного бухгалтера бухгалтерсько-економічного відділу ДП «Інфоресурс», визнано незаконним наказ про звільнення ОСОБА_1 , поновлено позивача на займаній посаді та стягнуто з відповідача на її користь 53 767 грн. 50 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було незаконно звільнено з роботи, оскільки вона на момент звільнення була вагітна, а тому вона має бути поновлена на роботі, а на її користь слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 40, 184, 235 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, позивач працювала в ДП «Інфоресурс» з 08.02.2012 на посаді провідного бухгалтера бухгалтерсько-економічного відділу, а з 17.12.2012 - на посаді заступника головного бухгалтера бухгалтерсько-економічного відділу.

Наказом №19-к від 23.04.2018 ОСОБА_1 було звільнено з роботи з вказаної дати у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності на підставі пункту 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно із ч. 1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У ст. 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

В ч. 3 статті 184 КЗпП України надано гарантію жінкам, зокрема, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Доводи, викладені представником відповідача в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Відповідач посилається на те, що видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗПП України 23.04.2018, у нього були відсутні відомості про стан вагітності позивача, а надана нею 03.05.2018 Довідка про результати ультразвукового дослідження вагітних не є належним доказом. В зв`язку з тим, що на цей день займана нею посада вже не була вільна, їй було запропоновано єдину вакантну посаду, що відповідає її кваліфікації - провідного спеціаліста відділу забезпечення діяльності підприємства та реалізації продукції.

Вказані заперечення були предметом перевірки суду першої інстанції та правильно визнані необґрунтованими, оскільки надана Довідка свідчить про стан вагітності позивача саме на день звільнення, що надає їй гарантію від звільнення, крім випадків повної ліквідації, що передбачає обов`язкове працевлаштування.

Крім того, 08.05.2018 ОСОБА_1 надала Довідку №40, видану Філією №1 КНП «Консультативно-діагностичного центру» Святошинського району м. Києва, відповідно до якої вона була поставлена на облік в жіночій консультації з 05.05.2018 з терміном вагітності - 6 тижнів.

Вказуючи в апеляційній скарзі про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, апелянт не вказує, які саме обставини залишились поза увагою суду, оскільки всі надані представником відповідача докази були долучені до матеріалів справи та досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Разом з тим, суд першої інстанції припустився помилки щодо визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки неправильно визначив період, за який має нараховуватись середній заробіток. Так, суд визначив, що розрахунок має бути здійснений за 201 робочий день вимушеного прогулу.

Однак, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, позивачу з 24.10.2018 було видано листок непрацездатності у зв`язку з вагітністю та пологами. Допомогу за вказаним листком непрацездатності позивач отримала в Управління праці та соціального захисту населення Святошинського району м. Києва.

Тому час вимушеного прогулу має обчислюватись з 03.05.2018 по 23.10.2018, що становить 119 робочих днів. Оскільки сума середнього заробітку визначається судом апеляційної інстанції, при визначенні його розміру має бути враховано розмір заробітку за один місяць, який було нараховано та виплачено позивачу на підставі оскаржуваного рішення суду першої інстанції в сумі 5 376 грн. 75 коп.

Представник відповідача не заперечує щодо розміру середньоденної заробітної плати, з якого виходив суд першої інстанції - 267 грн. 50 коп. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 26 455 грн. 75 коп.

В суд апеляційної інстанції представником відповідача було подано копію Претензії, яка надійшла 16.04.2019 від Святошинської районної філії Київського міського центру зайнятості, де вказується, що ОСОБА_1 було виплачено допомогу по безробіттю за період з 15.05.2018 по 31.10.2018 в сумі 38 468 грн. 64 коп. Однак вказана обставина не може бути підставою для зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача.

В ч. 2 ст. 235 КЗпП України закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки позивача було звільнено з порушенням норм КЗпП України, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому судами правильно застосовано Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року справа № 6-511цс16.

Посилання на п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», де зазначається, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, не може бути підставою для зменшення розмірі середнього заробітку, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог ч. 3 ст. 117 КЗпП України, яку було виключено на підставі Закону №3248-IV від 20 грудня 2005 року.

У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому судом апеляційної інстанції враховується сума середнього заробітку, яка була сплачена відповідачем відповідно до резолютивної частини оскаржуваного рішення - 5 376 грн. 75 коп., а тому слід зменшити суму середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача до суми 26 455 грн. 75 коп.

Судові витрати по справі суд розподіляє відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та зменшує суму судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави до 1 409 грн. 60 коп.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Державного підприємства «Інфоресурс» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року змінити та визначити розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 в сумі 26 455 (двадцять шість тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) грн. 75 коп.

В частині стягнення судового збору рішення змінити та визначити судовий збір, який підлягає стягненню з Державного підприємства «Інфоресурс» на користь держави в сумі 1 409 грн. 60 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 15 травня 2019 року.

Головуючий

Судді