ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року

м. Харків

справа № 636/3560/16-ц

провадження № 22-ц/818/289/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 30 серпня 2017 року (в складі судді Карімова І.В.),

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг в сумі 43200 гривень; проценти за користування коштами за період з 30.03.2005 року по 01.09.2016 року в сумі 54562 гривні 67 копійок, 3% річних за період з 27.01.2016 року по 01.09.2016 року в сумі 774 гривні 04 копійки; пеню за період з 27.01.2016 року по 01.09.2016 року в сумі 9860 гривень 25 копійок, з урахуванням індексу інфляції - 2635 гривень 20 копійок, а всього стягнути 111032 гривні 16 копійок.

Позов мотивований тим, що 07 листопада 2002 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики у фopмi розписки, згідно якої ОСОБА_2 отримав грошові кошти в розмірі 43 200 грн. та зобов'язався їх повернути до 02 серпня 2003 року.

На підтвердження виконання своїх зобов'язань за вищевказаною розпискою 30 березня 2005 року ОСОБА_2 було написано розписку, у відповідності до якого позивач передав останньому грошові кошти в розмірі 43 200 грн., яку відповідач зобов'язався повернути після звільнення з місця відбування покарання.

Зазначав, що 21 грудня 2015 року ним на адресу ОСОБА_2 було направлено вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 43200 грн. протягом 7 днів з моменту отримання вимоги. Оскільки 20 січня 2016 року письмова вимога була повернута позивачу за закінченням терміну зберігання, вважає, що обов'язок по сплаті грошових коштів у відповідача виник 27 січня 2016 року.

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 30 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 43200 гривень; проценти за користування коштами за період з 30.03.2005 року по 01.09.2016 року в сумі 54562 гривні 67 копійок, 3% річних за період з 27.01.2016 року по 01.09.2016 року в сумі 774 гривні 04 копійки; пеню за період з 27.01.2016 року по 01.09.2016 року в сумі 9860 гривень 25 копійок, з урахуванням індексу інфляції - 2635 гривень 20 копійок, а всього стягнути 111032 гривні 16 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1110 гривень 32 копійки.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у зв'язку із спливом строків позовної давності та відсутності предмета спору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції заочне рішення у справі ухвалене без його присутності та його було позбавлено права заявити про застосування строків позовної давності.

Також, апелянт вказує, що ним були подані вагомі докази, у вигляді розписки, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, але судом першої станції вони не правильно оцінені, у зв'язку з чим останнім не було доведено обставин, що мають значення для справи, а саме неналежність підписів ОСОБА_1 в розписці, які він визнав встановленими, та суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи через відсутність інформації щодо позиції позивача щодо провадження справи за правилами заочного розгляду.

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок боргу з урахуванням процентів за користування коштами в сумі 54 562,67 грн., пені в сумі 9860,25 грн., індексу інфляції за весь час прострочення, що складає 2635,20 грн. та 3% річних в сумі 774,04 грн. відповідає вимогам закону і підлягає задоволенню.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погодитись не може виходячи з наступного.

За статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 30 березня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого останній 07 листопада 2002 року отримав у борг грошові кошти в розмірі 43200грн., що підтверджується розпискою. Оскільки на момент складання розписки ОСОБА_2 перебував у слідчому ізоляторі №27, сторони договору поголи, що грошові кошти ОСОБА_2 поверне позичальнику після звільнення.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання не виконав, грошові кошти у встановлений договором строк не повернув.

Згідно наданого розрахунку позивача просить стягнути з відповідача заборгованості на загальну суму 111 032,16грн., яка складається з:43200грн. - сума основного боргу; 54562,67грн. - відсотки за користування коштами за період з 30 березня 2005 року по 01 вересня 2016 року; 774,04грн. - 3% річних від суми боргу за період з 27 січня 2016 року по 01 вересня 2016 року; 9860,25грн. - сума пені за період з 27 січня 2016 року по 01 вересня 2016 року; 2635,20грн. - індекс інфляції.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов'язання. Зобов'язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті)

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить застосувати до даних правовідносин позовну давність.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу)

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 чт.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року та № 61-1252св17 від 7 лютого 2018 року).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Застосування строків позовної давності на стадії апеляційного провадження можливе лише у тому випадку, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення.

Такі висновки узгоджені у постанові Великої Палати від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14 (провадження 14-59цс18).

Оскільки у справі було ухвалено заочне рішення, а матеріали справи не містять даних про належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, тому заява ОСОБА_2 про застосування позовної давності правомірно заявлена на стадії апеляційного розгляду та підлягає розгляду апеляційним судом.

Згідно вимог ст.251, 252 ЦПК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Як вбачається із розписки від 30 березня 2005 року, ОСОБА_2 на час складання розписки перебував у слідчому ізоляторі. Сторони погодили, що грошові кошти ОСОБА_2 поверне позичальнику після звільнення.

Згідно наданої відповідачем довідки від 11 травня 2007 року, виданої Державним департаментом України з питань виконання покарань, ОСОБА_2 відбував покарання у місця позбавлення волі з 19 травня 2003 року по 11 травня 2007 року, звідки був звільнений на підставі постанови Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 травня 2007 року.

Таким чином, строк виконання зобов'язань за договором позики настав 12 травня 2007 року.

Отже, право на звернення до суду у позивача виникло 13 травня 2007 року - після порушення строку виконання зобов'язань.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом лише у жовтні 2016 року, тобто більш ніж через 9 років після звільнення відповідача.

Крім того, ОСОБА_1 було відомо про звільнення відповідача з місць позбавлення волі, оскільки як він зазначає у своїх письмових пояснення, 01 липня 2007 року вони разом зустрічались та обговорювали умови повернення боргу.

В позовній заяві ОСОБА_1 не ставились вимоги про поновлення строку позовної давності та не зазначалось причин поважності пропуску цього строку, а його посилання, що строк позовної давності розпочався 27 січня 2016 року, оскільки 21 грудня 2015 року ним було направлено письмову вимогу ОСОБА_2 про повернення грошових коштів протягом 7 днів, яка повернулась 20 січня 2016 року без вручення - безпідставне.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, колегія суддів виходить з того, що позивачем пропущено загальний - трирічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, що є підставою для відмови в позові з цих підстав.

За таких обставин рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову ОСОБА_1 в позові.

Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 30 серпня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 23 квітня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко