Справа 729/1183/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

23 квітня 2019 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:

судді Бойко В.І., за участю секретаря судового засідання Шлапак Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у сумі 13185,75 грн. та судових витрат, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у грудні 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики №29-12-17 від 29.12.2017, на підставі якого ним було надано відповідачу позику у розмірі 3 750 грн. Відповідачем було надано йому розписку від 29.12.2017 на підтвердження факту отримання грошових коштів у сумі 3 750 грн.Грошові кошти отримані відповідачем мали бути повернуті 29.01.2018.Однак відповідач не виконав свої зобов'язання та не повернув отримані в позику грошові кошти.

Позивач у судове засідання не з'явився. У заяві до суду просив справу розглянути без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с. 37, 38, 42, 46).

Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не повідомив суд про поважність його неявки в судові засідання, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні, та керуючись законом, суд приходить до наступного:

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладено договір позики №29-12-17 від 29.12.2017, згідно якого ОСОБА_1 передав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 750 грн, з терміном повернення позики до 29.01.2018, що підтверджується розпискою (а.с. 49-50).

Згідно п. 3.1. договору відповідач зобов'язаний сплачувати 1% від загальної суми позики (3 750 грн.) за кожен день прострочення починаючи з 30.01.2018. Крім того, на відповідача покладено обов'язок щодо сплати інфляційних збитків. Відповідно до розрахунків інфляційні збитки від прострочення виконання грошового зобов'язання складають 98 гривень 25 копійок, а сума грошових коштів, що відповідно до п. 3.1. Договору має бути сплачена на користь позивача за прострочення виконання зобов'язання, складає 9 337 грн. (а.с. 9, 10).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства.

Відповідно розрахунки надані позивачем, які судом перевірено та взято до уваги, покладається в рішення.

Відповідачем доказів на спростування цього розрахунку суду не надано.

За вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що відповідачем не надано до суду відзиву на позовну заяву, суд вважає за необхідним покласти в основу рішення наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач порушив умови договору, що призвело до виникнення заборгованості.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судових витрат: судового збору у розмірі 704,80 грн. (а.с. 1) та 1200,00 грн. витрат на правову допомогу (а.с. 54).

Керуючись ст.ст. 536, 1046, 1048 Цивільного кодексу України, ст. ст. 82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266, 280 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2 - 3 750 (три тисячі сімсот п'ятдесят) гривень 00 копійок на виконання зобов'язання, що виникло відповідно до договору позики №29-12-17 від 29.12.2017, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1; 9 435 (дев'ять тисяч чотириста тридцять п'ять) гривень 75 копійок в якості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання, а всього стягнути 13185 (тринадцять тисяч сто вісімдесят п'ять) гривень 75 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2 - судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 704,80 грн. та 1200,00 грн. витрат на правову допомогу, а всього стягнути 1904 (тисяча дев'ятсот чотири) гривні 80 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Чернігівського апеляційного суду через Бобровицький районний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя В.І. Бойко