Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.04.2019 Справа №607/19131/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Пастернак В.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою №84 по вул. Л.Курбаса в м. Тернополі, посилаючись на те, що позивач є власником даного житла. Відповідач, колишня дружина ОСОБА_1, фактично зареєстрована за даною адресою, але тривалий час у спірній квартирі не проживає та не появлялася, що підтверджується актами №63 від 26 липня 2018 року, №20 від 28 лютого 2008 року, №40 від 21 квітня 2008 року, складеними комісією ПП «ОСОБА_3 М». Реєстрація відповідача за даною адресою зумовлює для позивача додаткові матеріальні затрати на оплату комунальних послуг, які не надаються, а оплата нараховується, що є порушенням прав позивача на користування належним йому житлом.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Також, суду пояснив, що із 1988 року по 2012 рік він перебував із ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. Квартиру №84 по вул. Л.Курбаса в м. Тернополі, отримав він, за час перебування у шлюбі, на склад сімї із 3-х чоловік, на підставі розпорядження міської адміністрації Тернопільської міської ради народних депутатів №174 від 02.03.1994 року. Право власності на спірну квартиру було оформлене за позивачем. Позивач зазначив, що спірну квартиру він набув на підставі договору про дольову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку, а не в порядку приватизації державного чи комунального житлового фонду.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на сайті судової влади. Відзиву на позов не подавала.

У даній справі ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 26 грудня 2018 року проведене підготовче судове засідання, за наслідками якого підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив

ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 із 19 листопада 1988 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2012 року.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 29 вересня 1998 року, виданого виконкомом Тернопільської міської ради народних депутатів м. Тернопіль, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі розпорядження міської адміністрації Тернопільської міської ради народних депутатів №174 від 02.03.1994 р.

Відповідно до витягу із п.70 розпорядження міської адміністрації Тернопільської міської ради народних депутатів від 02 березня 1994 року №174 «Про розгляд заяв громадян», на квартиру №84, яка складається із двох кімнат, площею 29,7 кв.м. і кухні в будинку №4 за адресою вул..ОСОБА_4 на склад сім»ї три особи, знати з обліку та визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане житло.

Як вбачається із наявної при матеріалах справи копії будинкової книги, у квартирі за адресою вул. Л.Курбаса, 4/84 в місті Тернополі, зареєстрована із 21.09.1994 р. ОСОБА_2, 04.03.1969 р. н.

Як встановлено в судовому засіданні із актів обстеження №63 від 26 липня 2018 року, №20 від 28 лютого 2008 року, №40 від 21 квітня 2008 року, складеними комісією ПП «ОСОБА_3 М», у спірній квартирі зареєстрована, але із 2000 року не проживає ОСОБА_2, 04.03.1969 р. н.

Зазначені обставини підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, даними зазначеними свідками у судовому засіданні.

Статтею 22 КпШС України, яка діяла на момент набуття квартири АДРЕСА_1 у власність, зазначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розподіл спільного майна подружжя не було проведено.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не проживає постійно в квартирі АДРЕСА_1, у звязку із перебуванням за межами території України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном позивача та відповідача, набутим ними, як подружжям під час перебування у шлюбі у 1998 році, а тому в силу вимог ст.22 КпШС України чинного на момент її набуття, відповідач є співвласником вказаної квартири.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Відповідач ОСОБА_2 не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Крім цього, частина друга ст..405 ЦК України, не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача на вказану спірну квартиру.

За таких обставин, суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою №84 по вул. Л.Курбаса, 4 в м. Тернополі.

Зазначена позиція відображена також у постанові ВС від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15ц.

Крім цього, суд зазначає, що зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі АДРЕСА_1, за місцем своєї реєстрації, із 2000 року, не свідчать про відмову ОСОБА_2 від права власності на дану квартиру та не є підставами для припинення права власності на вказане житло. Сам факт не звернення відповідача до суду із позовом про розподіл майна подружжя також не є підставою, з якою закон повязує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Аналізуючи вищенаведені обставини та правові норми, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265, 280-284, 289 ЦПК України, ст..22 Кодексу про шлюб та сімї України, ст..319, 321, 405 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути переглянуте Тернопільським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 19 квітня 2019 року.

Головуючий суддяОСОБА_3