Провадження № 2/537/443/2019
Справа № 537/519/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.04.2019 року м. Кременчук
Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді Сьоря С.І., за участю: секретаря - Яворської А.Г., позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом фізичної особи ОСОБА_1 до фізичної особи ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими будівлями по проїзду Житлобудівний, 5 в м. Кременчуці Полтавської області.
Свої вимоги мотивувала тим, що згідно договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_3 12.10.2006 року за р.№2067 їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями по пров. Житлобудівний, 5 в м. Кременчуці Полтавської області.
У вказаному будинку, серед інших осіб зареєстрована відповідачка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є її колишньою невісткою, що підтверджується
записами у будинковій книзі.
Відповідачка по справі у зазначеному домоволодінні не проживає з червня 2018 року.
Відповідачка на даний час не є її членом сім'ї, вказаним житлом не користується, оплату за комунальні послуги не проводить, її особистих речей в будинку немає, однак з реєстрації добровільно зніматися не бажає.
Вона не має можливості сплачувати кошти за житлово комунальні послуги, які нараховуються в залежності від кількості зареєстрованих осіб.
Реєстрація відповідачки у будинку тягне за собою підвищений розмір комунальних послуг, неможливість отримання субсидії, що створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності будинком.
Отже, оскільки відповідачка не проживає у спірному житлі з 01 червня 2018 року, в
добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, що перешкоджає їй в
користуванні та розпорядженні власністю в повному обсязі та призводить до порушення її права, як власника житлового будинку, тому вважає, що існують всі підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених у позові, суду пояснила, що відповідач її колишня невістка, шлюб між якою та її сином було розірвано рішенням суду. У травні 2018 року відповідач добровільно виселилась із належного їй будинку та із вказаного часу у будинку не проживає, а згодом відповідач забрала із будинку всі її речі. Будь яких перешкод у користуванні будинком вона відповідачу не чинила. Вона неодноразово зверталась до відповідача з приводу того, щоб остання зналась із реєстрації за вказаною адресою, однак відповідач добровільно з реєстрації не знялась.
Відповідач ОСОБА_2, в судове засідання не зявилася без повідомлення причин, відзив на позовну заяву до суду не подала.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладене, а також те, що одночасно існують умови, які передбачені ч.1 ст.280 ЦПК України, суд, - постановив: провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у відсутність відповідача.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне.
Як достовірно встановлено в судовому засіданні та це підтверджується договором довічного утримання від 20.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_3, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12543378 від 17.11.2006 року, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок №5 по проїзду Житлобудівний в м. Кременчуці Полтавської області.
Як вбачається з будинкової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку №5 по проїзду Житлобудівний в м. Кременчуці, за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2.
Актом про не проживання від 01 лютого 2019 року складеного ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановлено, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає в будинку №5 по проїзду Житлобудівний в м. Кременчуці з 01 червня 2018 року по теперішній час, особисті речі в даному будинку відсутні.
Згідно ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Ч.1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Враховуючи викладене, а також те, що як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 не є власником (співвласником) спірного будинку, не є членом сімї власника будинку, у вказаному будинку не проживає більше шести місяців, доказів, щоб свідчили про наявність у відповідача права користування спірним будинком суду не надано та судом не встановлено обставин, за яких за нею зберігається вказане житлове приміщення, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Відповідно до ст..141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений позивачем судовий збір.
Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 280, 281, 282 ЦПК України, ст..ст.29, 391 ЦК України, ст..ст.71, 167 ЖК України, суд, -

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) такою, що втратила право користування житловим будинком №5 по проїзду Житлобудівний в м.Кременчуці Полтавської області.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2) - 768 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Повне рішення суду складено та поголошено 26 квітня 2019 року.
Суддя: