ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача КрижанівськоїГ.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2018 року, ухваленого у складі судді Бондаренко О.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року представник АТ Комерційний Банк «Приватбанк» звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 11.03.2008 ОСОБА_3 отримав у банку кредит в розмірі 8000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії.

Вказував, що відповідач у порушення умов кредитного договору зобов'язання по поверненню грошових коштів не виконала, в результаті чого, станом на 11.03.2018, утвориласьзаборгованість у розмірі 17 006, 41 грн. та складається з наступного: 9 615, 50грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 9 155 грн. 46 коп. - заборгованість за пенею, а також штраф - 500,00 грн., процентна складова у розмірі 786, 02 грн.

Представник банку просив суд стягнути вказану заборгованість з відповідача на користь банку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник АТ Комерційний Банк «Приватбанк» подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказувала, що з наданих банком розрахунків вбачається наявність заборгованості відповідача за наданий кредит, а факт укладення кредитного договору, отримання позичальником кредитних коштів стороною відповідача не оспорювався.

Справа № 357/3051/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3914/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Бондаренко О.В. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Зазначала, що з Анкети-заяви чітко вбачається, що відповідач висловив згоду наукладення договору та особистим підписом засвідчив, що ознайомився та згоден з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку. Сама процедура укладення даного договору не передбачає підписання позичальником стандартних умов та правил надання банківських послуг.

Враховуючи наведене, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку.

Відповідно до положень ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в порядку письмового провадження, в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 20.03.2008 ОСОБА_3 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

У поданому позові ПАТ КБ «Приватбанк» зазначив, що 11.03.2008 між банком та ОСОБА_3 укладено договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При цьому, представник банку вказував, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_3 обов'язку щодо повернення кредитних коштів, банк просив стягнути з відповідача суму боргу, надавши відповідний розрахунок заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів оформлення та укладення між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам'ятки клієнта і Тарифів, що в сукупності із Заявою свідчило б про укладений у належній формі договір про надання банківських послуг.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що 20.03.2008 ОСОБА_3 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за відомостями якої визначений кредитний ліміт в розмірі 800 грн.

Разом з тим, як вказує представник банку у поданій позовній заяві, ОСОБА_3 підписав заяву 11.03.2008 та отримав кредит у розмірі 8000 грн.

В той же час з Анкети-заяви, яка підписана відповідачем 20.03.2008 вбачається, що датою відкриття рахунку є 11.03.2008.

Враховуючи, що свої позовні вимоги представник банку обґрунтовує укладенням договору у вигляді підписання позичальником Анкети-заяви, наявні розбіжності між даними, зазначеними в позові та копії Анкети-заяви, що міститься в матеріалах справи унеможливлюють встановлення судом обставин звернення позичальника для оформлення кредиту, а відтак, зокрема, з огляду на даний факт не можливо встановити наявність правовідносин між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п. 2.1.1.1. наданого до позовної заяви Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, ці Умови використання кредитних карт АТ КБ ПриватБанку, Пам'ятка Клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск та обслуговування кредитних карт, а так само Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування та використання кредитних карток Банку. Дані Умови регулюють відносини між Банком та Клієнтом з випуску та обслуговування Карт. Банк випускає клієнту Картку на підставі Заяви, належним чином заповненої та підписаної Клієнтом. Випуск Карти та відкриття рахунку Карти здійснюється в разі прийняття Банком позитивного рішення про можливість випуску клієнту Картки.

Згідно п. 2.1.1.2.1. Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг для надання послуг Банк видає клієнту Картку, її вид визначений у Пам'ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якого клієнт і Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата отримання Картки, зазначена в Заяві.

Пунктом 2.1.1.2.3. встановлено, що після отримання Банком від клієнта необхідних документів, а також Заяви, Банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

2.1.1.2.5. Банк має право відмовити клієнту без пояснення причин у видачі або перевипуску Карти «…».

З аналізу вищезазначених положень вбачається, що підписання Анкети-заяви не є обов'язковою умовою видачі картки, і Банк може прийняти рішення як про видачу картки так і про відмову клієнту без пояснення причин у її видачі, Банк повинен довести, що ним було прийнято рішення про видачу картки з встановленням ліміту, така картка видавалася відповідачу і був відкритий Рахунок.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами, оскільки є по суті калькуляцією, якою банк обґрунтовує розмір своїх вимог.

Разом з тим, слід звернути увагу, що розрахунок заборгованості оформлений неналежним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок та печатки банку, а відтак даний розрахунок не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17.04.2003 року.

За таких обставин, колегією суддів відхиляються посилання представника банку на вказаний розрахунок заборгованості як на допустимий доказ у справі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, відповідачем не були спростовані докази наявні в матеріалах справи, не свідчить про обґрунтованість поданого позову та як наслідок, наявність підстав для його задоволення.

Щодо посилання представника банку в апеляційній скарзі на те, що суд ухилився від обов'язку здійснити розрахунок заборгованості у разі незгоди з розрахунком наданим позивачем, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Аналізуючи вказані норми, зазначений довод апеляційної скарги невілює принцип цивільного процесуального судочинства, передбачений ст. 12 ЦПК України щодо змагальності сторін під час судового процесу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів, що підтвердили б факт укладення договору між сторонами, як того вимагають норми Закону, а тому позов задоволенню не підлягає.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи скарг цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді