Номер провадження: 22-ц/813/1319/19
Номер справи місцевого суду: 499/166/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката Стороженко О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Петрівська селищна рада Іванівського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини,

встановив:

23 лютого 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: Петрівська селищна рада Іванівського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини, який уточнив 18.09.2018 року, та просив змінити раніше визначене місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з адреси: АДРЕСА_1, на адресу: АДРЕСА_2, визнавши його місце проживання разом з батьком ОСОБА_3 (а.с.57-59).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Петрівська селищна рада Іванівського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини - задоволено.

Змінено раніше визначене місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з адреси: АДРЕСА_1, на адресу: АДРЕСА_2, визнавши його місце проживання разом з батьком ОСОБА_3 (а.с.73-74).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року та постановлення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що районним судом встановлено місце проживання дитини не з батьком ОСОБА_3, а з бабою ОСОБА_7, яка фактично сама займається вихованням дитини та доглядом за онуком. Крім того, під час допиту сина ОСОБА_6 в судових засіданнях 18.09.2018 року та 05.10.2018 року, дитину було допитано судом за відсутності батьків. Суд не надав відповідачу можливості поспілкуватися з дитиною, поставити сину питання щодо його бажання чи не бажання жити з матір'ю, на її думку в судовому засіданні син висловив не своє бажання, а текст, якого його навчили, надаючи неправдиву інформацію про неї та її ставлення до сина.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та не спростовується матеріалами справи, що 10 липня 2004 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений шлюб. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

25.09.2014 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був розірваний на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси.

Після розірвання шлюбу між сторонами діти фактично залишилися проживати з позивачем по даній справі - ОСОБА_3

Разом з тим, Приморським районним судом м. Одеси по справі № 522/10971/14-ц 31 жовтня 2016 року було ухвалене рішення, відповідно до якого визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, з матір'ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16-19).

Однак, з кінця 2014 року, тобто протягом більше 4-х років, неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає в с. Петрівка Іванівського району Одеської області разом з батьком - позивачем ОСОБА_3, навчається в Петрівській загальноосвітній школі І-ІІІ ст. №1 Іванівського району Одеської області.

Зазначені обставини підтверджуються довідками № 349 від 05.02.2018 року та № 397 від 12.02.2018 р., виданої виконкомом Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області, згідно якої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8, 13).

Крім того, неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, перебуває на медичному обліку за місцем проживання, про що свідчить довідка б/н від 01.02.2018 р., яка видана Петрівською амбулаторією загальної практики сімейної медицини (а.с.9).

Більше того, відповідно до акту від 05.02.2018 р. комісія у складі голови селищної ради ОСОБА_9, членів комісії ОСОБА_10, ОСОБА_11 виявила, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6, проживає в 3-х кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2, разом з батьком ОСОБА_3, бабусею ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7

Донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, проживала разом з ними з грудня 2014 року до вересня 2017 року.

В квартирі створені усі необхідні умови для проживання і виховання дитини, житлово-побутові умови задовільні, у неповнолітнього ОСОБА_6 є окреме ліжко, шафа для одягу, робочий стіл, іграшки, одяг та взуття, має все необхідне, ні на що не скаржиться. Ставлення батька сприймає як тепле та дбайливе. Санітарні умови в нормі (а.с.12).

Оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_6 виповнилося 14 років, то при розгляді справи судом першої інстанції у судових засіданнях 18.09.2018 р. та 05.10.2018 р. ОСОБА_6 особисто підтвердив, що бажає проживати разом з батьком ОСОБА_3 та зазначив, що мати - ОСОБА_5 ухиляється від зустрічі з ним, його життям не цікавиться, з ним не спілкується, на телефонні дзвінки не відповідає, школу, в якій він навчається, не відвідує.

У зв'язку з викладеними обставинами, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що син сторін ОСОБА_6 не бажає проживати з матір'ю, комфортно почуває себе разом із батьком.

З урахуванням вказаного, приділяючи першочергову увагу інтересам малолітнього сина сторін, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на теперішній час має проживати з батьком ОСОБА_3, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено, так як обґрунтовані та доведені.

При цьому, суд обгрунтовано виходив із вимог, передбачених ч.3 ст. 160 СК України, згідно яких якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Крім того, відповідно до ч.2, ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч.1 ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Відповідно до ч.2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

При цьому суди мають встановити виняткові обставини у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю.

В п. 18 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, зазначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Водночас, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, малолітня дитина не повинна (крім тих випадків, коли є виняткові обставини) бути розлучена зі своєю матір'ю.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11.07.2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Проаналізувавши встановленні обставини, колегія суддів вважає, що за виниклих між сторонами відносин, врахувавши наявність між дитиною та батьком тісного зв'язку, та небажання самого сина проживати з матір'ю, слід дійти висновку про те, що між сином та матір'ю відсутній тісний зв'язок. Проте, розірвання тісного зв'язку з батьком на цей час може призвести до негативного впливу на розвиток дитини.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (п.32 справи «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що суд позбавив її можливості поспілкуватися з неповнолітнім сином і задати йому питання в судовому засіданні, то вони є необгрунтованими, виходячи з того, що будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с.66, 149, 165, 166), ні ОСОБА_5, ні її представники до суду апеляційної інстанції не з'явились і не побажали поспілкуватись з неповнолітнім сином сторін - ОСОБА_6

В свою чергу, вказаний неповнолітній син сторін - ОСОБА_6 з'явився до суду апеляційної інстанції разом з батьком ОСОБА_3, бажав дати пояснення суду з приводу його проживання, однак, враховуючи відсутність в судовому засіданні апелянта ОСОБА_5 та її представників, колегія суддів відмовила в допиті неповнолітнього ОСОБА_3 в судовому засіданні.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.04.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра