Справа № 627/414/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2019 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - Вовк Л.В.

з участю секретаря - Казакової О.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника третьої особи - Педорченко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, треті особи: служба у справах дітей Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, -

у с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування вимог позивач вказала, що з вересня 2007 року по грудень 2011 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від вказаного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. За час проживання дітей з матір'ю відповідач їх духовним, фізичним розвитком не цікавився, участі у вихованні не приймав, аліменти згідно рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 жовтня 2011 року не сплачує, матеріально не допомагає. Прохала позбавити відповідача батьківських прав та збільшити розмір аліментів на утримання дітей.

У відкритому судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав, просив задовольнити.

Представник третьої особи, служби у справах дітей Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області, у судовому засіданні проти позову не заперечувала, просила задовольнити.

Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради до суду не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив ухвалити рішення на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, прийшов до наступних висновків.

Як було встановлено у судовому засіданні, сторони з вересня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2011 року, розірваний.

У шлюбі у сторін народилися діти: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження. Батьком дітей у вказаних свідоцтвах записаний ОСОБА_2.

Комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, на підставі акту обстеження умов проживання сім'ї від 23.08.2018 року, встановлено, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, де створено для дітей належні житлово-побутові умови.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 жовтня 2011 року задоволено позов ОСОБА_4 та ухвалено щомісячно стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, на утримання дітей, аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі по 300 грн. на кожну дитину, до досягнення ними повноліття.

24 жовтня 2011 року, на підставі вказаного рішення, було видано виконавчий лист, який звернено до виконання.

Згідно розрахунку Охтирського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Сумській області № 11888 від 02.04.2018 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01.04.2018 року складає 45168,70 грн..

Висновком вищевказаної комісії підтверджується доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітніх сина ОСОБА_5 та дочки ОСОБА_6.

На даний час ОСОБА_5 навчається в 3-му класі Харківської ЗОШ № 70, а ОСОБА_4 є ученицею 5-го. Мати дітей, позивач по справі, приділяє достатню увагу їх вихованню, цікавиться шкільним життям, відвідує школу, підтримує зв'язок з класними керівниками, про що свідчать матеріали справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 долею дітей не цікавиться, бажання бачитися та спілкуватися з ними не виявляє, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не займається їх фізичним та духовним розвитком.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, передбачених Сімейним кодексом України.

Статтею 1 СК України передбачено забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років.

Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків, як позбавлення батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх або неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Стаття 164 Сімейного кодексу України передбачає підстави для позбавлення батьківських прав, це ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстокого поводження з дитиною, коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом.

Частиною 1 ст.164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У п. 15 вищезазначеної постанови зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківського обов'язку.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Той факт, що відповідач не надав жодних заперечень проти позову, свідчить про те, що він інтерес до сина та доньки не проявляє, не цікавиться їх життям, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням.

Щодо позовної вимоги в частині збільшення розміру аліментів суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

На думку суду, на даний час розмір раніше стягнутих аліментів є недостатнім, оскільки в силу свого віку діти, природньо, потребують більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту тощо, що тягне відповідну зміну матеріального становища матері. Крім того, з часу присудження аліментів істотно зріс і прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Так, прожитковий мінімум для дітей вікoм вiд 6 дo 18 рокiв з 01 січня пo 30 червня 2019 року становить - 2027 грн., з 01липня пo 30 листопада 2019 р. - 2118 грн., з 01 грудня 2019 р. - 2218 грн., а у 2011 році, для дітей віком до 6 років складав: з 1 січня - 816 гривень, з 1 квітня - 832 гривні, з 1 жовтня - 853 гривні, з 1 грудня - 870 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позову про збільшення розміру аліментів з 300 грн. до 930 грн. ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню, оскільки у позивача зросли витрати на утримання дітей у зв'язку з ростом цін, крім цього збільшився розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та в зв'язку зі змінами до законодавства, що регулюють правовідносини, пов'язані зі сплатою аліментів, які набрали чинності.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду.

Статтями 27, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з цього, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підтверджені необхідними доказами, позивач надала достатньо доказів на підтвердження позову , а отже позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Під час звернення до суду позивач звільнена від сплати судового збору за подання заяви про збільшення розміру аліментів , а тому судовий збір у сумі 768,40 грн. , на підставі ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 164, 166, 180-183, 191, 192 СК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої по АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1, до ОСОБА_2, про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, треті особи: служба у справах дітей Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, - задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, відносно його малолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Змінити розмір аліментів, визначених рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 жовтня 2011 року, та стягувати щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти у твердій грошовій сумі розмірі 930 (дев'ятсот тридцять) грн. 00 коп. до повноліття дітей, з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача 6001, код класифікації доходів бюджету 22030106)в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп..

Рішення може бути оскаржене повністю або частково в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Краснокутський районний суд Харківської області в тридцяти денний строк з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. В. Вовк