Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2532/18 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 43 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 285/2532/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Заполовської Т.Г. у м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком №10 по вул. Юношева у м. Новоград-Волинському (52/100), який належить їй на праві власності та виселити його із незаконно зайнятого приміщення без надання іншого житла.

В обґрунтування вимог зазначила, що є власником 52/100 ідеальних часток будинку №10 по вул. Юношева у м. Новоград-Волинському на підставі заповіту після смерті ОСОБА_4. Вказала, що протягом трьох років не може потрапити до свого будинку, оскільки в ньому незаконно проживає ОСОБА_2, який не віддає їй ключі від будинку, забив двері зсередини і повісив замок. Добровільно звільнити житло та повернути ключі відповідач відмовляється, а тому просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: вул. Юношева, 10, м. Новоград-Волинський, Житомирська область та виселити його з жилого приміщення без надання іншого житла. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що відповідач зайняв належне їй житло незаконно, вселившись у нього у 2015 році після смерті ОСОБА_4 Вказує, що відповідач має квартиру АДРЕСА_1, а вона іншого житла не має. Виходячи із наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову із зміною його мотивувальної та резолютивної частин щодо незаконного зайняття відповідачем чужого житла з 2015 року, та зазначити про повне задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Зокрема зазначає, що між ним та ОСОБА_4 за його життя була домовленість щодо догляду ОСОБА_4, у звязку із чим він і вселився у спірне житло з дозволу його власника. Він самовільно не вселявся у спірну частину будинку та не укладав договору найму. Вказує, що після смерті ОСОБА_4 залишився проживати у будинку. Він не пов'язаний спільним побутом із позивачкою, має інше житло. Зазначає, що оскільки частки співвласників не виділені в натурі і частина приміщень перебуває у спільному користуванні позивачки і третьої особи, яка не заявляє вимог щодо його виселення, тому підстав для задоволення позову не було.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому вона заперечує проти доводів його апеляційної скарги та зазначає, що посилання ОСОБА_2 на те, що він здійснював догляд за ОСОБА_4 є неправдивими, оскільки фактично до спадкодавця приходила його дружина, яка не надавала необхідного піклування померлому, а тому останній відмовився від здійснення такого догляду. Вказала, що з 04.12.2012 року фактично за ОСОБА_4, який був інвалідом 1 групи доглядала вона (прибирала, готувала їжу, прала білизну), про що свідчать акти обстеження житлово-побутових умов. Також зазначає, що після смерті ОСОБА_4 відповідач самовільно змінив замки на вхідних дверях і не допускає її до успадкованого майна. Безпідставними є посилання щодо спільного користування будинком з іншим співвласником, оскільки відповідач не має відношення до їх спільного майна. Виходячи із наведеного просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2

Від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

У судовому засіданні в апеляційному суді ОСОБА_2 доводи своєї апеляційної скарги підтримав, проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу до апеляційного суду не зявились, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не підлягать до задоволення з огляду на таке.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 є власником частини спірного житлового будинку на законних підставах, а відповідач відмовляється в добровільному порядку звільнити належне їй житло, тому право позивачки підлягає захисту в порядку ст. 391 ЦК України. Мотивуючи часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції посилався на те, що позивачка не довела факту незаконного вселення відповідача.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права.

Так, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 387 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а захист права власності забезпечується державою.

Стаття 317 ЦК України вказує, що право власності являє собою право користування, володіння та розпорядження майном.

Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини, розпоряджатися житлом на власний розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є власником 52/100 ідеальних частин житлового будинку № 10 по вул. Юношева в м. Новоград-Волинському Житомирської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.06.2018 року після смерті ОСОБА_4 (а.с. 5-6).

Власником інших 48/100 ідеальних частин вказаного будинку є ОСОБА_3, що не заперечується сторонами.

Судом встановлено, що співвласники офіційно не виділяли свої частки у праві власності на будинок, однак фактично будинок поділений на дві квартири, які мають окремі входи.

Вказані обставини ніким не спростовані.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що відповідач з 2015 року незаконно проживає у належному їй будинку та відмовляється виселятись. Звернення ОСОБА_1 до поліції з приводу звільнення спірного житла ОСОБА_2 зафіксовані у поліції 12.06.2018 та 16.07.2018. Перевіркою працівників поліції встановлено, що ОСОБА_6 проживає у спірному житлі з 2015 року.

Будь-яких документів, підтверджуючих правомірність проживання ОСОБА_2 у частині будинку №10 по вул. Юношева у м. Новоград-Волинському матеріали справи не містять.

А тому правильно встановивши фактичні обставини справи та правильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення вимог позивачки про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: вул. Юношева, 10, м. Новоград-Волинський, Житомирська область ОСОБА_2 шляхом його виселення з жилого приміщення без надання іншого житла.

Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_2, що будинок не поділено в натурі спростовуються його ж поясненнями про поділ будинку на дві окремі квартири.

Відмовляючись виселятись із спірного будинку, відповідач порушує законне право позивачки щодо вільного володіння своєю власністю.

Судом встановлено відсутність у відповідача будь-яких прав на володіння спірним житловим будинком, а тому вимоги позивачки про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: вул. Юношева, 10, м. Новоград-Волинський, Житомирська область ОСОБА_2 шляхом його виселення з жилого приміщення без надання іншого житла є повністю обгрунтованими.

А тому висновок суду про відсутність доказів з боку позивачки на підтвердження факту незаконного вселення відповідача у спірний будинок на правильність висновків суду не впливає, оскільки відповідачем у свою чергу не підтверджено законність його вселення як того вимагають приписи ч.1 ст. 81 ЦПК України.

Доводи апеляційних скарг не впливають на правильність вирішення спору судом першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів по справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене із дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.259,268,367, 368,374, 375,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.04.2019.

Головуючий Судді