Справа № 372/759/18
Провадження № 2-97/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Тиханського О.Б.,

за участю секретаря: Авсюкевич Н.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, третя особа: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Клименко Ольга Петрівна,

В С Т А Н О В И В:

19.03.2018 позивач звернулась до суду з позовною вимогою до відповідача про визнання права власності на Ѕ частини квартири, на обґрунтування якого зазначила, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 13.06.1992 по 03.06.2009 роки. Під час сумісного проживання за спільні кошти ними було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1, в якій позивач проживала з чоловіком та спільною дитиною. Після розірвання шлюбу позивач проживала окремо, а за домовленістю з колишнім чоловіком дана квартира, в подальшому повинна була бути передана їх спільному сину. У грудні 2017 року ОСОБА_6 помер. В подальшому відповідач, подала заяву на прийняття спадщину, відповідно до якою ОСОБА_6 склав заповіт, за яким вказану квартиру заповів відповідачу в повному обсязі. В зв'язку з тим, що позивач вважає, що спірна квартира набута під час шлюбу та є спільною сумісною власністю, право власності на яку не визнається відповідачем, просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1.

Відповідачем направлено відзив на позовну заяву, відповідно до якого, вона заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, зазначає, що ще до розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_6 у 2009 році стосунки у них були зіпсовані і вони підлили майно, спірна квартира була залишена у власності ОСОБА_6 а позивачу залишилась у власності і інша квартира, яка придбана під час шлюбу і в якій проживала позивач разом з сином з 2009 року. Відповідач проживала разом ОСОБА_6 з 2010 року однією сім'єю у спірній квартирі. В 2016 році ОСОБА_6 тяжко захворів, проте жодної допомоги від позивача та їх спільного сина не отримував. У 2017 році позивач видала нотаріальну довіреність на дозвіл на продаж спірної квартири, що свідчить про те, що вона розуміла, що квартира їй не належить, проте в зв'язку з хворобою, договір дарування не був вчинений. В 2017 році ОСОБА_6 склав заповіт, за яким все своє майно заповів відповідачу. Таким чином вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, який просить застосувати, оскільки поділ квартири повинен був бути вирішений у 2009 році під час розірвання шлюбу.

Позивачем направлено відповідь на відзив, де зазначила, що їх спільний син спілкувався з батьком, відвідував його, проте ОСОБА_6 не надавав допомоги сину. В 2017 році коли, стало відомо про хворобу ОСОБА_6, він звернувся до неї про отримання дозволу на продаж їх спільної квартири. Враховуючи, що кошти потрібні були на лікування, вона дала таку згоду, проте, в подальшому у даних коштах необхідність відпала, тому продажі не було. Похоронами займались вони з сином.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вказали, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, спору щодо її користування за життя ОСОБА_6 не було, жодних домовленостей щодо того, що позивач не претендує на свою частку не було, спір виник, після прийняття спадщини.

В судовому засіданні відповідач та її представник проти позову заперечили в повному обсязі, вказали, що позивач та ОСОБА_6 ще у 2009 році уклали домовленість, що після розірвання шлюбу спірна квартира залишиться за ОСОБА_6, таким чином, позивач пропустила позовну давність. Крім отого, позивач та її син не спілкувались та не допомагали ОСОБА_6,

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників дослідивши матеріали справи, письмові докази, допитавши свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи.

04.04.2001 відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_11, ОСОБА_11 продали належну їм квартиру ОСОБА_6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1., жилою площею 12,Ю8 кв.м.

Відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2009 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, який укладено 13.06.1992 - розірвано.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 23.02.2010 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано 23.02.1010.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу від 27.12.2014 ОСОБА_1 та ОСОБА_14 одружились 27.12.2014 та взяли спільне прізвище ОСОБА_1.

06.04.2017 ОСОБА_6 склав заповіт за яким заповів ОСОБА_3 належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 26.12.2017 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

17.01.2018 ОСОБА_3 подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

31.03.2017 ОСОБА_1 надала нотаріально завірений дозвіл на продаж та укладення її колишнім чоловіком ОСОБА_6 договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, або на укладення договору дарування.

20.02.2018 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Клименко О.П. надано відповідь ОСОБА_1, де вказано, що свідоцтво про право власності на частку у спільному майні видається другому з подружжя, тобто у разі, якщо шлюб не розірвано на день смерті. У Вашому випадку шлюб, укладений 13.06.1992 з померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 розірвано 03.06.2009. Квартира набута 04.04.2001 під час шлюбу. Тому за виділенням частки квартири необхідно звернутися до суду.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показав, що є сином позивач та померлого ОСОБА_6 З 2010 року не проживав разом з батьком. 2015 році батько познайомив його з відповідачем по повідомив, що це його співмешканка. Батько вирішив продати спірну квартиру, щоб заплатити за лікування. Квартира була придбана за спільні кошти.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що познайомилась з позивачем та ОСОБА_6 у 1994 році. В 2001 році вони прибували належну їй та її сім'ї квартиру в АДРЕСА_1. Купували її за спільні кошти, проте оскільки ОСОБА_6 мав пільги по сплаті платежів, оформляли купівлю на нього.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 показав, що був другом ОСОБА_6 У позивача та померлого ОСОБА_6 був спір за квартиру, та вирішили, оскільки за час шлюбу вони придбали дві квартири, то кожен із подружжя набуває право на одну квартиру. Після розлучення між позивачем, їх сином та ОСОБА_6 були погані, вони майже не спілкувались.

Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 придбали під час шлюбу квартиру в АДРЕСА_1. Шлюб було розірвано 03.06.2009.

ОСОБА_6 за життя склав заповіт, за яким вказану квартиру заповів ОСОБА_3 та помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач не визнає права позивача на частку у вказаній квартирі.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до п. 22 вказаної вище постанови, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В судовому засіданні встановлено, що не заперечується сторонами, спірна квартири придбана сторонами під час шлюбу, суду не надано доказів, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_6, а від так квартира в АДРЕСА_1 визнається судом спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з визначенням рівності їх часток, тобто по Ѕ частині.

Покази свідка ОСОБА_17 та дозвіл на продаж квартири не спростовують факт спільного права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на квартиру.

Щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Суду не надано належних та допустимих доказів, що після розірвання шлюбу 03.06.2009 між

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 виникло порушення права позивача на належну їй частку у спірній квартирі, оскільки не проживання у спірній квартирі або домовленість про порядок користування не свідчать про порушення права власності, а від так суд приходить до висновку, що строк позовної давності в даних спірних правовідносинах розпочався з 20.02.2018, тобто з дати надання відповіді нотаріусом про неможливість видачі свідоцтва про право на частку у майні.

Таким чином, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

Щодо способу захисту порушеного права, який зазначає позивач.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: визнання права.

Враховуючи, що відповідач не визнає права позивача на Ѕ частину спірної квартири, яка належить їй на праві спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту права власності позивач є визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, позовні вимоги підлягають до повного задоволення.

З врахуванням задоволення позову, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідача по справі.

Керуючись ст. ст.1,4,12, 56, 57,77, 80, 81,197,200,263-266 ЦПК України, відповідно до ст.ст. 57,60,69,70,72 СК України, ст.16 ЦК України суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, третя особа: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Клименко Ольга Петрівна - задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 704,80 грн.

Позивач: ОСОБА_1, АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_2.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського Апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського Апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст виготовлено та підписано 22.04.2019.

Суддя: О.Б. Тиханський