Постанова

Іменем України

18 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 757/15487/16

провадження № 61-43209св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2018 року Мараєвої Н. Є., Андрієнко А, М., Заришняк Г. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом допублічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк», банк), вякому просила визнати недійсними рамкову угоду від 19 жовтня 2007 року та договір про надання траншу від 19 жовтня 2007 року, укладені між нею та ПАТ «ПроКредит Банк».

Позов мотивовано тим, що правочини вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, умови договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема за умовами укладених між сторонами договорів, банк переклав на позивача валютні ризики (курсові коливання), які кредитним договором не передбачено, і позивач не була попереджена про те, що повинна сплачувати платежі за завищеним комерційним курсом, при тому, що валютні ризики не є її обов'язком.

Посилаючись на наведене, позивач вважає, що оспорювані рамкова угода та договір про надання траншу, мають бути визнані судом недійсними в силу положень статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 230 ЦК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що при укладенні договору відповідач надав позивачу повну інформацію щодо кредиту, в тому числі про відсоткову ставку по кредиту, дату внесення платежу, про розмір внеску та розпис розподілення внеску: на внесок по капіталу (тілу) кредиту та на внесок по відсотках, також повідомлено про залишок кредиту після кожного платежу. Позивачем сплачувалися належні до сплати по кредитному договору платежі, а також неодноразово вносилися зміни в умови договору, що підтверджується зазначеними вище договорами про внесення змін та додатками до них. Позивачу були зрозумілими умови кредитування, зокрема й характер процентної ставки за кредитом, та остання погоджувалася з ними, виконуючи умови договору протягом 7 років. Умови кредитного договору, порядок розрахунку та сплати процентної ставки приймалися та змінювалися за згодою позивача, підписувалися нею, тобто, було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. На час вчинення правочину (підписання договорів) було дотримано вимог, передбачених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Крім того, відповідно до умов спірного договору позичальник несе усі валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим кредитним договором, оскільки, позивач поставила свій підпис під укладеними договорами, отже, прийняла їх умови.

Позивач не довела факту порушення її прав та несправедливості умов договору, а також підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що позивач є споживачем фінансових послуг, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів». Рамкова угода та договір про надання траншу не містять обов'язкових умов, необхідних для укладення кредитного договору.

Позичальник, як споживач, з вини банку, в порушення ним вимоги статті 203 ЦК України, статей 5, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та розділу 2 Постанови Правління Національного банку України №168, не була ознайомлена належним чином зі всіма його умовами, які мають суттєве значення та істотно могли вплинути на формування волевиявлення і здійснення свідомого вибору, що є обставинами, які викривили її уявлення щодо дійсності істотних умов договору та унеможливили позичальнику реалізувати вільну можливість та змогу, надати дійсну оцінку положенням умов кредитування банку та наслідкам укладення такого кредитного договору.

Кредитним договором не визначені основні умови повернення кредиту, зокрема, щодо нарахування процентів, та не зазначено сукупну вартість кредиту.

Під час укладення договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

В момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, а тому його волевиявлення на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах, що відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, є підтавою для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Також спірні правочини укладено з використанням з боку банку нечесної підприємницької практики, яка заборонена статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ПАТ «ПроКредит Банк», заперечує проти доводів позивача та просить залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

У відзиві відповідач посилається на те, що позивач не довів під час розгляду справи та не навів у касаційній скарзі, які конкретні дії або бездіяльність (замовчування) кредитора були неправдивими і ввели в оману позичальника щодо істотних умов договору, яку інформацію до нього не довели або неправдиво довели перед укладанням кредиту, що могло вплинути на його рішення щодо отримання кредиту. В свою чергу банк надав позичальнику графік повернення кредиту, у якому встановлені суми (з деталізацією) платежів, дати здійснення платежів від початку кредитування до його закінчення.

Суди правильно виходили з того, що банк надав позичальнику інформацію про конкретні суми платежів з деталізацією та дати їх повернення, у вигляді встановленому законом і тому позичальник був ознайомлений з обсягом своїх зобов'язань в повному обсязі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 526 ЦК Українивстановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК Українидоговір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 215 ЦК Українивстановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК Українипередбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

За змістом статті 230 ЦК Україниу взаємозв'язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК Українита статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними рамкової угоди та укладеного в її межах договору про надання траншу, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Підписавши договір про надання траншу, ОСОБА_4 своїм підписом засвідчила, що перед підписанням угоди належно і у достатній формі ознайомилась з усіма умовами цієї угоди, їх повністю і однаково з кредитором розуміє, вважає справедливими, адекватними, розумними, погоджується з ними і жодних заперечень не має; угода підписана позичальником добровільно, його волевиявлення є вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідає його внутрішній волі, намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов'язань.

Під час укладення оспорюваних договорів сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Так, з укладених між сторонами рамкової угоди та договору про надання траншу вбачається, що в них зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, строк кредитування - 60 календарних місяців від дати видачі кредиту, графік погашення кредиту, що визначає зобов'язання позичальника з повернення кредиту та сплати процентів щомісячними платежами з кінцевим терміном повернення, розрахунок сукупної вартості кредиту, який містить відносне значення подорожчання кредиту - 42,36% від суми кредиту, що у грошовому виразі складає - 28 801,81 доларів США. При цьому строк кредитування та розмір процентів (в тому числі в сторону зменшення) змінювався додатковими угодами, укладеними між сторонами та підписаними особисто позивачем.

Позивач погодилась на отримання кредиту та була ознайомлена з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивача в угоді і договорі, а також додатках до нього свідчать про її згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує доводи позивача про ненадання інформації, як споживачу послуг про умови кредитування і сукупну вартість кредиту.

На виконання умов спірного договору позивач отримала кошти в обраній нею валюті, тривалий час виконувала його у частині повернення кредитних коштів.

Позивач погодилась з умовами оспорюваного договору про те, що позичальник несе усі ризики під час виконання зобов'язань за цим договором, що засвідчила своїм підписом, отже прийняла ці умови.

З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги про наявність умислу в діях відповідача і, як наслідок введення позивача в оману щодо умов спірних договорів, є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел не доведено.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину.

Так, відповідно до статті 217 ЦК Українинедійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Посилання у касаційній скарзі на висновок експертного дослідження від 25 липня 2017 року, проведеного за заявою ОСОБА_4, відповідно до якого банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупну вартість кредиту у частині, що стосується реальної кредитної процентної ставки, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки судами не встановлено та в матеріалах справи відсутні достовірні дані на підтвердження обставин, які, відповідно до статті 217 ЦК України, можна кваліфікувати, як несправедливі умови і які могли мати наслідком недійсність договору в цілому.

Отже, матеріали справи та встановлені судами обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення позичальника в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року у складі та постанову Апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська