Дата документу 16.04.2019 Справа № 333/6792/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/6792/17 Головуючий у 1 інстанції: Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/807/1424/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про витребування житлового будинку з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні житловим будинком,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про витребування житлового будинку з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні житловим будинком.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2017 року у цивільній справі № 333/4605/16-ц визнано недійсним з моменту вчинення договір дарування, посвідчений 18.12.2004 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., за яким вона подарувала ОСОБА_8 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14.11.2017 року вище вказане рішення залишено без змін.

Під час розгляду судом вказаної справи ОСОБА_8 і її син ОСОБА_3 15.11.2007 року уклали договір дарування вказаного житлового будинку.

Вважала, що оскільки ОСОБА_3 отримав житловий будинок безпідставно від ОСОБА_8, то вона має право витребувати житловий будинок.

Відповідачі мешкають у вказаному житловому будинку, зберігають належне їм майно, з їх боку існують перешкоди у здійснені нею права власності на житловий будинок.

На підставі зазначеного просила витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 і передати житловий будинок їй; усунути перешкоди, створені їй ОСОБА_8 і ОСОБА_3 у здійсненні права на володіння та користування вказаним житловим будинком шляхом виселення з житлового будинку ОСОБА_8 та ОСОБА_3, її вселення в житловий будинок, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за вищевказаною адресою за ОСОБА_8, який вчинено на підставі договору дарування, посвідченого 18.12.2004 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., скасування державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_3, який вчинено на підставі договору дарування, посвідченого 15.11.2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С.; стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2018 року провадженні у справі частині позовних вимог до ОСОБА_8 закрито. Продовжено розгляд справи частині позовних вимог до ОСОБА_3

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2018 року залучено до участі у справі як співвідповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_7 представником якої є її батько ОСОБА_3, як третю особу орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року позов задоволено.

Житловий будинок АДРЕСА_1 витребувано у ОСОБА_3, передано у володіння ОСОБА_6

Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_6 житловим будинком АДРЕСА_1, які чинять ОСОБА_3, ОСОБА_4

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_6 в житловий будинок АДРЕСА_1.

Державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_8, яку вчинено на підставі договору дарування, посвідченого 18.12.2004 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою Ольгою Василівною, - скасовано.

Державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, номер запису про право власності 21602 від 21 листопада 2007 року, - скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 витрати на сплату судового збору в сумі 320 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати на сплату судового збору в сумі 320 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на ненадання позивачем копії рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2017 року, неналежну оцінку наданих ним доказів, зміну статусу спірного майна, придбання земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, незалучення до участі у справі всіх зареєстрованих у спірному будинку осіб, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність в матеріалах справи копій рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2017 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 14.11.2017 року, помилкове застосування правової позиції Верховного суду україни від 11.06.2014 року у справі №6-52цс14, неправильне застосування судом ст.. 388 ЦК України, порушення прав малолітньої особи - ОСОБА_7, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14.11.2017 року, по цивільній справі № 333/4605/16-ц визнано недійсним з моменту вчинення договір дарування, посвідчений 18.12.2004 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., за яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_8 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, в порядку ст. 229 ЦПК України з підстав його укладення зі сторони ОСОБА_6 під впливом помилки.

Вказані судові рішення набрали законної сили 14.11.2017 року, докази їх скасування судом касаційної інстанції в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарський, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини, якщо інше не встановлено законом.

15.11.2007 року ОСОБА_8 і ОСОБА_3 уклали договір дарування житлового будинку, за яким ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Договір дарування посвідчений привітним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С., та видано відповідний витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16739780 від 21.11.2007 року (т.1, а.с. 4, 5).

Статтею 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України. Захист права власності як шляхом визнання права власності так і шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння передбачені статями 386-388, 392 глави 29 ЦК України.

Згідно з ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В такому випадку права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння (постанова Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року по справі №6-1920цс15, постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15, п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5).

Як вбачається з п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5, відповідно до ст. ст.330,334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього (постанова ВСУ від 21.11.2012 року по справі № 6-136цс12 ).

При цьому належне волевиявлення особи, що продала майно добросовісному набувачеві, не є підставою для відмови власнику у позові про витребування майна у цього набувача.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог про витребування житлового будинку у ОСОБА_3 з огляду на його безпідставне та на умовах безоплатності отримання останнім з передачею житлового будинку позивачу у відповідності до вимог ст. 388 ЦК України та зі скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на спірний житловий будинок.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у відповідності до вимог ст. 391 ЦК України наявні підстави для виселення ОСОБА_3 та членів його родини малолітньої доньки ОСОБА_7 та батька ОСОБА_4 як таких, чиє проживання у спірному житловому будинку чинить перешкоди ОСОБА_6 у здійсненні нею права володіння та користування вказаним житловим будинком, із вселенням в житловий будинок позивача як його власника.

Оскільки спірне майно є житлом, колегія суддів дійшла висновку, що іншим шляхом усунути порушення права позивача, як виселити відповідачів з житлового будинку, не є можливим.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які відповідачі посилались в запереченнях на позов при розгляді справи в суді першої інстанції, в рішенні суду судом першої інстанції надано вірну оцінку вказаним доводам, які висновків суду не спростовують.

Судом першої інстанції вірно не було прийнято до уваги доводи відповідачів стосовно того, що на даний час за технічним станом та якістю спірний будинок значно кращий, оскільки зустрічного позову для захисту своїх порушених прав відповідачами не заявлялося, зазначений факт не впливає на предмет розгляду справи.

Посилання в апеляційних скаргах на існування інших судових рішень про відмову у визнанні договору дарування недійсним з моменту вчинення договору дарування, посвідченого 18.12.2004 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., за яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_8 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, фактично зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції у справі № 333/4605/16-ц та не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19.11.2013 року у справі № 22ц-5334/13, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13.02.2014 року, було відмовлено у задоволенні позову прокурора Комунарського району м. Запоріжжя в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним на підставі ст. 225 ЦК України.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2015 року у справі № 333/9876/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10.12.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27.04.2016 року, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха О.В., про визнання недійсним договору дарування на підставі ст. 233 ЦК України, витребування з незаконного володіння житлового будинку, усунення перешкод у здійснені права на володіння та користування житловим будинком, виселення, вселення, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок.

Предметом позовних вимог у справі № 333/4605/16-ц було визнання вказаного договору дарування недійсним на підставі ст. 229 ЦК України з підстав його укладання зі сторони ОСОБА_6 під впливом помилки.

Підстави визнання вищезазначеного договору дарування недійсним не відноситься до предмету розгляду даної справи.

Посилання ОСОБА_3 на придбання земельної ділянки, на якій розташовано спірний житловий будинок, не заслуговують на увагу, оскільки також не стосуються предмету розгляду даної справи.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_3 про відсутність підстав для застосування реституції є безпідставними, оскільки у даному випадку повернення майна власнику здійснюється у відповідності до норм ст. 387 ЦК України, а не за приписами ст. 216 ЦК України, на яку посилається заявник.

Зазначення в апеляційній скарзі ОСОБА_4 про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог є неприйнятним, оскільки відповідачі у справі ОСОБА_7 та ОСОБА_4 залучались до участі у розгляді справи саме як особи, які зареєстровані та проживають у спірному будинку.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що судом не було оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду, спростовується протоколом судового засідання від 11 грудня 2019 року, який містить вказану процесуальну дію. Письмові зауваження на протокол судового засідання з приводу його неправильності чи неповноти відповідачами не подавались.

Інші порушення норм процесуального права, на які посилаються в апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не є такими, з якими закон пов'язує обов'язковість скасування судового рішення.

Доводи апеляційних скарг є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Європейський суд з прав людини в справі "Проніна проти України" вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: