КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5973/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 15 червня 2009 року між ним та ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_5 , укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав в борг грошові кошти у сумі 265650,00 грн, що було еквівалентно 34500,00 доларів США, на строк до 15 вересня 2009 року. І цього ж дня для забезпечення виконання зобов`язань, було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , про що між сторонами було укладено договір іпотеки.

Так як ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримані в борг кошти не повернув, спадщину після його смерті прийняла його сестра ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а спадщину після її смерті прийняли відповідачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не задовольнили його вимогу як кредитора спадкоємця, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 червня 2009 року у сумі 853098,75 грн, а з ОСОБА_3 - у сумі 121871,25 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник позивача - адвокат Баховський М.М. подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване ним рішення, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права і обставин, викладених в позовній заяві, та прийняти постанову про задоволення позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Натомість у відзиві на позов ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_4 договори позики та іпотеки від 15 червня 2009 року не укладав, що встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 червня 2012 року у справі № 2-2347/2012, а тому обов`язок спадкодавця ОСОБА_4 щодо повернення позики не увійшов до складу спадщини. З цих підстав відповідач ОСОБА_2 , яка є також законним представником недієздатного ОСОБА_3 , просила суд відмовити у задоволенні його позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , згідно даних свідоцтва про смерть від 21 жовтня 2013 року серії НОМЕР_1 (а. с. 191, зворот т.1).

Згідно даних копії спадкової справи ОСОБА_4 (а. с. 190-243, т.1), на випадок своєї смерті ОСОБА_4 заповіту не складав і відповідно до норм ст. 1216 ЦК України спадкування після його смерті здійснювалось за законом.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері, згідно до ст. 1261 ЦК України.

Відповідно сестрою померлого ОСОБА_4 є ОСОБА_6, а тому вона є спадкоємцем другої черги за законом після смерті брата (а. с. 194, 195, т.1).

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

ОСОБА_6 29 жовтня 2013 року прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , звернувшись до нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної конотри з заявою про прийняття спадщини (а. с. 191, т.1). Інші спадкоємці спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняли (а. с. 190-222, т.1).

Однак, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28 листопада 2014 року серії НОМЕР_2 (а. с. 142, т.1).

За життя, а саме 29 серпня 2014 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Іванець О.О., зареєстрований в реєстрі за №10-641, яким заповіла усе належне їй за життя майно (а. с. 143, т.1) своїй доньці ОСОБА_2 , остання і прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання заяви нотаріусу Одинадцятої київської державної нотаріальної конотри (а. с. 141, т.1).

Оскільки померла ОСОБА_6 на час своєї смерті мала двох дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який на час смерті ОСОБА_6 був непрацездатним, тому за нормами ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка), та відповідно до норми ч. 4 ст. 1268 ЦК України ОСОБА_3 вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері.

До складу спадщини входять yсі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. 1218 ЦК України).

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав копію договору позики від 15 червня 2009 року, за умовами якого ОСОБА_4 (позичальник), від імені якого діяла ОСОБА_5 , отримав у ОСОБА_1 (позикодавець) в борг грошові кошти у сумі 265650,00 грн, що на час складання договору було еквівалентно 34500,00 доларів США, на строк до 15 вересня 2009 року (а. с. 66, т.1).

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що відповідає правовій природі реального договору, тапрямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК.

Тобто, права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, до часу передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним.

За нормами ч. 4та ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на вказані норми ЦПК Українита вказав на преюдиціальність фактів, що ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні факти і правовідносини. Факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доводяться знову при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції послався на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 червня 2012 року у цивільній справі № 2-2347/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2012 року, яким було встановлено, що грошові кошти за договором позики від 15 червня 2009 року ОСОБА_4 не передавались (а. с. 113-118), тому суд зробив вірний висновок, про те, щодоговір позики за своєю правовою природою є реальним договором, тому указаний правочин є неукладеним.

Таким чином, обов`язок повернути кошти за договором позики від 15 червня 2009 року не міг увійти до складу спадщини після смерті ОСОБА_4

Указана обставина також була встановлена постановою Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2018 року у цивільній справі № 756/11295/16-ц за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Демецька С.Л., про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки. Де, суд апеляційної інстанції вказав, що питання щодо дійсності укладеного з ОСОБА_1 договору позики були вирішені судом за життя ОСОБА_4 , зобов`язання за договором позики не увійшли до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 (а. с. 87-91).

Отже, вирішуючи спір, районний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, відтакдійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики від 15 червня 2009 року за таких обставинвідсутні.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, а докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

К.П. Приходько