ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 642/4514/18-ц

провадження № 22ц/818/2028/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

треті особи ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року в складі судді Шрамко Л.Л.

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Позовна заява мотивована тим, що 17 листопада 2011 року вона уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, та 25 листопада 2011 року її право власності на вказану квартиру зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське міське БТІ».

Вказала, що 24 травня 2016 року їй стало відомо, що квартира, яку вона придбала та на яку зареєструвала право власності, зареєстрована за ОСОБА_2 - на підставі архівної копії договору купівлі-продажу від 08 липня 2008 року та ОСОБА_3 - на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2011 року (справа № 2-398/11).

Зазначила, що Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на її звернення повідомило, що після реєстрації права власності на вказану квартиру за позивачем 17 листопада 2011 року до Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» звернулась ОСОБА_3 з заявою про реєстрацію за нею права власності на 1/2 частини вказаної квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 2-398/11 від 07 вересня 2011 року.

Після розгляду заяви ОСОБА_3 реєстратором Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» прийнято рішення про повне скасування права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_1

Вказала, що договір купівлі-продажу квартири між нею та ОСОБА_2 дійсний, ніким не оспорений. Крім того, в рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2011 року по справі № 2-398/11 судом не вирішено питання щодо скасування реєстрації права власності на квартиру за нею.

Зазначила, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 травня 2017 року визнано право власності на Ѕ частину вказаної квартири за нею, проте інша Ѕ частина залишається зареєстрованою за ОСОБА_3

Вказала, що ОСОБА_2 не мав права укладати договір купівлі-продажу усієї квартири, оскільки власником Ѕ її частини є ОСОБА_3

Просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 17 листопада 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за №995, укладений між нею та ОСОБА_2 щодо квартири АДРЕСА_2 в частині продажу Ѕ частини та стягнути з відповідача на її користь суму коштів, отриманих за Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 у розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що спірна квартира, яка є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, відчужена одним з подружжя без згоди іншого, тому належним способом захисту є визнання такого договору частково недійсним, оскільки Ѕ частина квартири повернулась у власність ОСОБА_3, чим порушено права позивача; що позивач не знала та не могла знати про наявність прав третьої особи на квартиру, яка протягом шести років нею не цікавилась та не утримувала; що нею подано заяву до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій відповідача та третьої особи; що право власності на Ѕ частину спірної квартири зараз належить їй, отже має бути застосовано наслідки недійсності правочину у вигляді стягнення коштів з відповідача у розмірі 100 000, 00 грн., що складає половину ціни квартири, сплаченої під час укладення договору купівлі-продажу.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. Заяв про відкладення справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

17 квітня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, яку задоволено.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відсутні та часткова реституція чинним законодавством не передбачена.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за №995, згідно якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4 за ціною продажу 200 000,00 грн., що еквівалентно 25 000,00 доларів США (а. с. 11-12).

Згідно пункту 1.4. цього договору продавець стверджує, що щодо вищезгаданої квартири не ведуться судові спори, прав щодо неї у третіх осіб немає.

Відповідно до пункту 1.6. договору продавець стверджує, що на момент придбання квартири у шлюбі не перебував та ні з ким не проживав однією сімєю без укладання шлюбу, про що ним подана відповідна заява, зміст якої нотаріусом доведено до відома покупця.

Разом з тим, заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2011 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя; визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2; поділено спільне майно подружжя та визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2; скасовано арешт та заборону відчуження даної квартири, які було накладено в порядку забезпечення позову.

Як вбачається з заочного рішення суду, про розгляд даної справи ОСОБА_2 було відомо.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 26 травня 2016 року №60005905 вбачається, що 16 січня 2012 року право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2011 року (справа №2-398/11), та на Ѕ частину - за ОСОБА_2 на підставі архівної копії договору купівлі-продажу від 06 лютого 1997 року №2-114, виданої 08 липня 2008 року.

Відомостей щодо звернення ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» з метою реєстрації права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 3 статті 368 ЦК України, частиною 1 статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

ОСОБА_6 Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 викладено правовий висновок, у якому суд відступив від правових позицій, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, ОСОБА_6 Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов'язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно частин 2, 3 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частиною 1 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частиною 1 статті 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

За змістом частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Кваліфікація правочину недійсним у частині неможлива без урахування положень статті 217 ЦК України, якою передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Матеріали справи свідчать про те, що під час укладення 17 листопада 2011 року договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було чинним судове рішення від 07 вересня 2011 року, яким спірну квартиру визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також поділено спільне майно подружжя та визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири.

За реєстрацією права власності на належну їй Ѕ частину квартири ОСОБА_3 звернулась лише у 2012 році.

Аналізуючи викладені обставини справи слід дійти висновку, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартира, яка є його предметом, перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки станом на листопад 2011 року ОСОБА_3 не було зареєстровано її право власності на Ѕ частину квартири на підставі рішення суду.

Отже, ОСОБА_2 не мав права відчужувати спірну квартиру без згоди ОСОБА_3

Проте, зазначене не є підставою для визнання вказаного договору частково недійсним, оскільки оспорюваний договір не міг бути вчинений без включення до нього недійсної частини, так як його предметом була квартира в цілому, а не її частина.

Вимог щодо визнання правочину недійсним у повному обсязі позивачем не заявлено, та суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог з власної ініціативи.

Виходячи з вимог статті 216 ЦК України, не передбачена і часткова реституція.

Посилання ОСОБА_1 на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 травня 2017 року у справі № 642/1383/17-ц визнано за нею право власності на Ѕ частину спірної квартири, яка була зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі архівної копії договору купівлі-продажу, тому її позов підлягає задоволенню, судовою колегією не приймаються з підстав, зазначених вище.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідач як власник квартири, яка перебувала у спільній власності, не міг на власний розсуд розпоряджатись цим майном, у звязку з чим є підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині продажу Ѕ частини квартири, про що відповідачу було достеменно відомо; що Ѕ частина квартири повернулась у власність ОСОБА_3, чим порушено права позивача, яка не знала та не могла знати про наявність прав третьої особи на квартиру; що ОСОБА_3 протягом шести років майном не цікавилась та не утримувала його; що нею подано заяву до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій відповідача та третьої особи; що право власності на Ѕ частину спірної квартири зараз належить їй, отже має бути застосовано наслідки недійсності правочину у вигляді стягнення коштів з відповідача у розмірі 100 000, 00 грн., що складає половину ціни квартири, сплаченої під час укладення договору купівлі-продажу, не дають підстав для задоволення цього позову.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

ОСОБА_7

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.