Постанова

Іменем України

08 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 711/11054/17

провадження № 61-42009св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І.(суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - служба у справах дітей Черкаської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2018 року у складі судді: Демчика Р. В., та постанову апеляційного суду Черкаської області від 05 липня 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Храпка В. Д.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Черкаської міської ради, про підтвердження цільового витрачання коштів аліментів на утримання дитини на підставі рішення суду.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 листопада 2015 року з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на сина ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітків та доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 вересня 2015 року та продовжуючи до повноліття дитини. У позивача відсутня заборгованість по сплаті аліментів.

Позивач вказував, що ОСОБА_5 ухиляється від виконання обов'язку щодо цільового використання коштів на утримання дитини, які отримує як аліменти на підставі судового рішення. Дитина не отримує за рахунок аліментних коштів належного харчування та належного догляду, зокрема в частині придбання сину належного одягу, тощо. Відповідач безвідповідально ставиться до витрачення грошових коштів, які отримує в якості аліментів, використовує ці кошти безконтрольно, не за цільовим призначенням, розпоряджається такими коштами на власний розсуд та фактично не в інтересах малолітньої дитини, як власника. Позивач у серпні 2016 року та жовтні 2017 року звертався до служби у справах дітей Черкаської міської ради про проведення перевірки щодо цільового використання відповідачем аліментних коштів на утримання сина, на що йому було надано відповідь про те, що органом опіки та піклування не виявлено фактів нецільового використання громадянкою ОСОБА_5 аліментів.

ОСОБА_4 просив зобов'язати ОСОБА_5 надавати щомісячно позивачу повну інформацію з підтверджуючими документами про витрачання аліментів за попередній місяць, отриманих на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 листопада 2015 року у справі № 711/8808/15-ц.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Черкаської області від 05 липня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що позивачем не надано доказів які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме стосовно нецільового витрачання матір'ю дитини аліментів, які стягуються з позивача. У законодавстві відсутня норма права яка надавала б позивачу право вимагати від відповідача щомісячного звіту щодо витрачання аліментів. Обов'язок щодо перевірки цільового використання аліментів лежить на органах опіки та піклування, які здійснюють відповідну перевірку за заявою платника або за власною ініціативою (частина перша статті 186 СК України), куди позивач з цього приводу звертався та отримав відповідь про те, що факти нецільового використання громадянкою ОСОБА_5 аліментних коштів не виявлені. Передбачаючи можливість того, що отримувач аліментів, буде розпоряджатись аліментами не в інтересах дитини, законодавець встановив і відповідний спосіб захисту. Згідно частини другої статті 186 СК України у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

При відхиленні доводів апеляційної скарги про те, що до ОСОБА_4 було застосовано непряму форму дискримінації, апеляційний суд вказав, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. В цій справі однаково застосовано норми доказування, спосіб захисту порушеного права та спосіб контролю за витрачанням аліментів, а тому відсутні будь-які ознаки щодо менш сприятливих умов або становище порівняно з іншими особами.

При відхиленні доводів апеляційної скарги про необхідність застосування аналогії закону та аналогії права, апеляційний суд зауважив, що питання порядку контролю витрачання аліментів, врегульовано СК України, в зв'язку з чим, аналогія права чи аналогія закону не підлягають застосуванню.

Аргументи учасників справи

У серпні 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд. При цьому посилався на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність у законодавстві норми, яка зобов'язувала б відповідача, як отримувача аліментів, щомісячно надавати платнику повну інформацію з підтверджуючими документами про їх витрачання, не є підставою для відмови у задоволенні позову. Судом першої інстанції до позивача було застосовано непряму форму дискримінації. Також ОСОБА_4 зазначає, що має рівні права із відповідачем щодо дитини, зокрема на підставі Закону України «Про інформацію» та положень СК України має право на інформацію щодо дитини, шляхом зобов'язання відповідача надавати повну інформацію щодо витрачання аліментів. Суд апеляційної інстанції помилково та передчасно дійшов до висновку, що у даній справі не підлягає застосуванню аналогія права чи аналогія закону. Статтею 186 СК України неповно та не ефективно врегульовано питання здійснення контролю витрачання аліментів. Спірні правовідносини пов'язані із питанням здійснення контролю витрачання аліментів, але виходять за межі предмету цивільного позову.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 листопада 2015 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5. на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітків та доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 вересня 2015 року та продовжувати до повноліття дитини.

Листом № 3443/30-03-03 від 30 жовтня 2017 року Служба у справах дітей Черкаської міської ради повідомила позивача про те, що органом опіки та піклування не виявлені факти нецільового використання громадянкою ОСОБА_5 аліментних коштів.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 18 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку.

Аналіз пункту 2 частини 2 статті 18 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дозволяє зробити висновок, що критерії правомірності примусу учасника сімейних відносин до певних дій (бездіяльності) пов'язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов'язковими для такого суб'єкта.

Відповідно до статті 186 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Тлумачення статті 186 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що на рівні закону на орган опіки та піклування покладено здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів, який може здійснюватися як власною ініціативою органу, так і за заявою платника. Для платника аліментів у разі нецільового витрачання аліментів передбачено звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Встановивши, що платник аліментів з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України не звертався, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель