КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/3408/18 Головуючий у І інстанції Дутчак І.М.
Провадження №22-ц/824/3109/2019 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О.,Приходька К.П.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Київській області в особі Броварського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській областіна рішення Броварського міськрайонного суду Київської областівід 14 вересня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Броварський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

У С Т А Н О В И В:

у червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій зазначав, що з 01 вересня 1985 року по червень 1986 року він навчався на стаціонарному відділенні механіко-машинобудівного факультету Київського політехнічного інституту, в подальшому переіменований у Національний технічний університет України "Київський політехнічний інститут".

Після служби у період 1986-1988 років у лавах Радянської Армії у 1988 році він поновив стаціонарне навчання та був студентом вказаного навчального закладу до березня 1993 року, після його закінчення отримав відповідний диплом.

У період з 11 вересня 1985 року по 24 липня 1986 року та з 20 жовтня 1988 року по 04 березня 1993 року у період навчання він постійно проживав і був тимчасово прописаним у студентському гуртожитку № 20 за адресою: АДРЕСА_4.

Після закінчення вказаного навчального закладу працював на Жулянському машинобудівному заводі. Під час роботи у період 1993-1997 років на заводі він проживав і був прописаним у гуртожитку заводу за адресою: АДРЕСА_5. У 1996 році він втратив паспорт радянського зразка і його було документовано посвідкою на проживання в Україні.

У подальшому у 1996 році він звільнився з роботи на заводі та 10 лютого 1999 року прописався і став проживати разом із цивільною дружиною ОСОБА_4 за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1, у подальшому з 18 жовтня 2000 року у цьому ж АДРЕСА_2. Від цих фактичних шлюбних відносин ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5.

У зв'язку з пожежею у житловому будинку АДРЕСА_1 згоріли його майно та документи: військовий квиток, диплом, трудова книжка та інші. Збереглися лише ксерокопії сторінок деяких вказаних документів, зокрема, трудової книжки та довідки форми № 3.

З невідомих причин паспорт українського зразка йому не видали, незважаючи на те, що він постійно проживав в Україні та мав київську прописку в паспорті радянського зразка станом на 13 листопада 1991 року - дату набрання чинності Законом України "Про громадянство України", як усі колишні громадяни СРСР не мав на той час іншого громадянства, тому він відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону автоматично належав до громадянства України.

Із 08 травня 2018 року він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 (гуртожиток).

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просив встановити факт його постійного проживання на території України у період з 11 вересня 1985 року по 24 липня 1986 року та з 20 жовтня 1988 року по 04 березня 1993 року, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, за адресою: АДРЕСА_4 (гуртожиток).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2018 рокузаяву задоволено та встановлено факт, що ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в Азербайджанській РСР, реєстраційний номер НОМЕР_1, постійно проживав на території України в період з 11 вересня 1985 року по 24 липня 1986 року та з 20 жовтня 1988 року по 04 березня 1993 року, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, за адресою: АДРЕСА_4 (гуртожиток).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Зокрема, серед доводів апеляційної скарги зазначено, що заявником не було надано жодного документа на підтвердження викладених у заяві обставин, а з рішення суду першої інстанції вбачається, що при його прийнятті суд виходив виключно з пояснень сторони заявника.

Крім того, зазначено, що особи для встановлення факту проживання на території України повинні мати документальне підтвердження свого проживання на території України на законних підставах.

Відзивів в порядку ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення заявника та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи вимоги заяви, суд виходив з того, що без встановлення юридичного факту постійного проживання на території України заявник не може реалізувати своє право на оформлення громадянства України і факт постійного проживання на території України у визначений ним період підтвердив наданими суду доказами.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що заявник ОСОБА_2, народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у селі Муганджик Мехраб Іллічівського району Нахічеванської АРСР, яка входила до складу Азербайджанської РСР.

З 01 вересня 1985 року по 24 липня 1986 року та з 20 жовтня 1988 року по 01 березня 1993 року заявник ОСОБА_2 навчався стаціонарно на механіко-машинобудівному факультеті Київського політехнічного інституту, який перейменований в подальшому у Національний технічний університет України "Київський політехнічний інститут".

У період навчання в даному навчальному закладі з 11 вересня 1985 року по 24 липня 1986 року та з 20 жовтня 1988 року по 04 березня 1993 року ОСОБА_2 був зареєстрованим у гуртожитку № 20, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, про що свідчать довідки № 322 і № 323 від 17 вересня 2013 року та № 750 від 06 вересня 2018 року, видані Національним технічним університетом України "Київський політехнічний інститут", довідкою форми А до паспорта заявника ОСОБА_2 НОМЕР_2.

07 червня 1993 року ОСОБА_2 після закінчення вказаного навчального закладу був прийнятий на роботу у Жулянський машинобудівний завод на посаді майстра виробничої дільниці ІІІ групи, з 10 січня 1994 року переведений на цьому ж заводі майстром виробничої дільниці ІІ групи, звільнений з роботи 13 травня 1996 року за власним бажанням.

Під час роботи на заводі у період 1993-1996 років заявник ОСОБА_2 проживав та був зареєстрованим у гуртожитку даного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5

З 10 лютого 1999 року ОСОБА_2 був прописаний та проживав у АДРЕСА_1. Із 18 жовтня 2000 року у тому ж АДРЕСА_2, що підтверджується копією будинкової книги із записами про його прописку та довідкою № 179 від 24 квітня 2018 року, виданою Тополівською сільською радою Теплицького району Вінницької області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у заявника народився син ОСОБА_5, матір'ю якого є ОСОБА_4, яка була зареєстрованою та проживала за адресою: АДРЕСА_1.

Із довідки від 01 квітня 2002 року головного державного інспектора з пожежного нагляду Теплицького району Вінницької області вбачається, що дійсно 23 січня 2002 року в господарстві ОСОБА_7 у житловому будинку АДРЕСА_1 сталася пожежа, у результаті чого вогнем було знищено частину домашнього майна.

Довідкою Посольства Азербайджанської Республіки в Україні НОМЕР_3 від 15 лютого 2017 року підтверджується той факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянином Азербайджанської Республіки не являється.

На час звернення до суду із даною заявою ОСОБА_2 має посвідку НОМЕР_4 на постійне проживання в Україні як особа без громадянства, видану йому 10 липня 2014 року, згідно із якою з 08 травня 2018 року зареєстрованим місцем його проживання є адреса: АДРЕСА_3 (гуртожиток).

Листом від 12 вересня 2018 року на звернення представника заявника ОСОБА_8 Державна міграційна служба України повідомила, що для встановлення належності заявника ОСОБА_2 до громадянства України, особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СССР, але немає у паспорті громадянина колишнього СССР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.

Згідно з ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Згідно ч. 1 ст. 319 Цивільного процесуального кодексу України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що не можуть розглядатися в порядку окремого провадження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, якщо чинним законодавством передбачений інший порядок його встановлення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки,Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов'язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов'язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Як роз'яснено в п. 8 Розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006), для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень». Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та вищезазначеного Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Згідно статті 1 Закону України «Про громадянство України» визначено поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 встановлення належності до громадянства України стосується осіб, які проживали на території України станом на 24.08.1991 року і перебували у громадянстві колишнього СРСР, але не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт проживання, тому для встановлення належності до громадянства України особа подає заяву, а також інші відповідні документи передбачені розділом II Порядку до управління, відділу міграційної служби за місцем проживання в Україні.

Окрім того, згідно п. 44 Розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006), у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу УкраїнськоїНародної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, у разі відсутності передбачених Порядком документів подається відповідне судове рішення, що підтверджує факт постійного проживання особи на території України, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 №1543-ХІІ станом на 24.08.1991(13.11.1991).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що без встановлення юридичного факту постійного проживання на території України заявник не може реалізувати своє право на оформлення громадянства України.

Доводи апеляційної скарги про відсутність належних і допустимих доказів постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року є безпідставними, оскільки судом установлено, що він навчався і проживав на території України, що підтверджується відповідними довідками, які містяться в матеріалах справи, при цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги на законність рішення суду не впливають та зводяться до переоцінки доказів.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

01 лютого 2019 року від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області надійшло клопотання про залучення до участі у даній справі сторони правонаступником.

Клопотання обґрунтовано тим, що Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є правонаступником майна, прав та обов'язків Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2018 року № 732 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби».

Клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, п'ятої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Як убачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві з 05 жовтня 2018 року перебуває у стані припинення.

Тобто посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2018 року № 732 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» як на підставу, що підтверджує факт правонаступництва та передання усіх прав та обов'язків Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є передчасним, оскільки матеріали справи не містять передавальних актів та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві.

Отже, Управління Державної міграційної служби України в Київській області в силу статті 47 ЦПК України володіє цивільною процесуальною дієздатністю, є самостійним суб'єктом права як організація, що має статус юридичної особи.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П.Приходько