ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1656/17 Номер провадження 22-ц/814/549/19Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М., Зеленської О.І.

розглянув в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2018 року, ухвалене у складі головуючого судді Стрюк Л.І.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 07.09.2002 року по 28.03.2005 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу позивач з донькою зареєстровані та проживають у кімнаті гуртожитку у кількості шість осіб за адресою: вул. Комарова, 1, кім. 25, с. Розсошенці Полтавського району та області. Внаслідок смерті ОСОБА_3 донька успадкувала 1/2 частини спадкового майна та є власником 1/6 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та області, іншим співвласником якої є відповідач ОСОБА_2, однак у ній не проживає, а проживає квартирант відповідач ОСОБА_5 із сімєю. Вказує, що згоди на їх проживання вона, як законний представник співвласника квартири, не надавала. На даний час проживання в гуртожитку їм з донькою додає незручностей, а тому вона неодноразово зверталася до ОСОБА_2 щодо надання ключів від квартири та можливості проживати в ній, однак відповідач відмовляється спілкуватися з цього приводу, таким чином створює перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном неповнолітній доньці позивача, а відповідач ОСОБА_5 незаконно користується квартирою.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд зобовязати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4, ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою № 23 у будинку № 7, по вулиці Гагаріна, у с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області; виселити ОСОБА_5 із сімєю із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення; вселити ОСОБА_4, ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_2.

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4, про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування заявлених вимог зустрічного позову зазначила, що вона та її неповнолітня онука ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_3, у частках 5/6 та 1/6 відповідно. Оскільки частка онуки є незначною, її неможливо виділити в натурі, квартира площею 46,9 кв.м. є неподільною, а спільне користування є неможливим через тривалі неприязні відносини з колишньою невісткою, вважає, що право ОСОБА_4 на 1/6 частину спільної квартири має бути припинене з виплатою їй компенсації вартості її частки.

Просила суд визнати за нею право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_4, загальною площею 46,9 кв.м., яка складається з двох кімнат житловою площею 24,5 кв.м., у тому числі кімната (6) площею 12,8 кв.м., кімната (7) площею 11,7 кв.м., кухня площею 8,0 кв.м., вбиральня площею 1,1 кв.м. ванна кімната площею 2,6 кв.м., коридор площею 8,4 кв.м., вбудована шафа площею 0,9 кв.м., припинити право власності ОСОБА_4 на 1/6 частину вказаної квартири та стягнути з неї на користь ОСОБА_4 вартість 1/6 частини спірної квартири.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2018 року позов ОСОБА_3, як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4, задоволено частково.

Зобовязано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перешкод у користуванні 1/6 частиною квартири АДРЕСА_4.

Вселено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у 1/6 частину квартири АДРЕСА_3.

У задоволенні позовних вимог в частині виселення ОСОБА_5 із сімєю з квартири АДРЕСА_5 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 відмовлено.

Повернуто ОСОБА_2 з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України 48900 грн. грошової компенсації, згідно з меморіальним ордером № 111022955 від 11 грудня 2017 року; 9053 грн. грошової компенсації, згідно з квитанцією № 1 від 28 листопада 2018 року.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1280 грн. судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що судом першої інстанції повністю проігноровано висновок експерта № 39-18 від 12.06.2018 року, згідно якого обємно планувальне рішення квартири не дозволяє виділити ізольовані приміщення із самостійними виходами, а тому виділити в натурі 1/6 частину спірної квартири для проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 неможливо. Крім того, на частку співвласника ОСОБА_4 припадає 4,08 кв.м житлової площі та 7,81 кв.м загальної площі, на яку судом фактично вселено трьох неповнолітніх дітей та їх матір, що не відповідає санітарно-гігієнічним та морально-етичним нормам. Вважає, що вирішення спору шляхом вселення не є належним способом захисту права власності.

Також вказує, що ОСОБА_3, подаючи позов від свого імені, є неналежним позивачем у справі, що вплинуло на законність постановленого рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується та за правилами статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Частиною першою, другою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374, частин третьої, четвертої статті 376 ЦПК України, встановивши за результатами розгляду апеляційної скарги невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є співвласниками квартири АДРЕСА_6 і області.

У спірному майні ОСОБА_2 належить 5/6 часток, ОСОБА_4 1/6 частка.

З технічного паспорту на квартиру № 23 в житловому будинку № 7 по вул. Гагаріна, с. Розсошенці Полтавського району та області вбачається, що квартира розташована на четвертому поверсі чотириповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 24,5 кв.м., у тому числі кімната (6) - 12,8 кв.м., кімната (7) 11,7 кв.м., кухні (4) площею 8,0 кв.м., вбиральні (сполученої) (2) 1,1 кв.м., ванної кімнати (3) площею 2,6 кв.м., коридору (1) 8,4 кв.м., вбудованої шафи (5) 0,9 кв.м. Загальна площа квартири 46,9 кв.м.

Згідно висновку експерта № 39-18 від 12 червня 2018 року експертного оціночно-будівельного дослідження обємно-планувальне рішення квартири № 23, що розташована у житловому будинку № 7 по вул. Гагаріна в с. Розсошенці, Полтавського району та Полтавської області, не дозволяє виділити ізольовані приміщення із самостійними виходами, що можуть використовуватись як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири, тому виділити в натурі 1/6 частину квартири не представляється можливим. Ринкова вартість 1/6 частини даної квартири складає 57953 грн.

З висновку органу опіки та піклування Полтавської райдержадміністрації від 01.10.2018 року №2874/01-32 вбачається, що комісія з питань прав захисту дітей при райдержадміністрації вважає за недоцільне припинення права власності на частину спільної сумісної власності неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на частину у спільному майні, яка знаходиться у квартирі АДРЕСА_6 та області.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що припинення права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_4, яка є неповнолітньою та не має у власності іншого житла, а тому порушені права ОСОБА_4 підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення, так як вона як співвласник не може бути протиправно позбавлена права власності на квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 щодо виселення ОСОБА_5 та його сімї із спірної квартири суд встановив, що будь-яких доказів, які б свідчили про його проживання у спірній квартирі на час розгляду справи суду не надано.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

На підставі частини другої статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною п'ятою вказаної статті, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

З огляду на частину сьому зазначеної статті діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною першою статті 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, що є їхньою спільною частковою власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (стаття 365 ЦК України).

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

При цьому, усунення перешкод у користуванні майном учасника спільної часткової власності шляхом вселення за судовим рішенням у житлове приміщення при відсутності технічної можливості поділу, виділу або встановлення порядку користування житлом, незначний розмір жилої площі якого не забезпечує фактичної можливості проживання та використання для житла площі, яка відповідає розміру частки у спільній власності, не узгоджується з нормами частини третьої статті 358 ЦК України.

Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та її вселення у спірне житло разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4, суд першої інстанції вказаних вимог закону не врахував та за відсутності фактів порушення прав іншого співвласника, чинення відповідачем ОСОБА_2 перешкод у користуванні спільним майном, а також неможливості поділу, виділу та встановлення порядку користування житловим приміщенням через незначний розмір площі квартири, яка припадає на частку співвласника ОСОБА_4 7,8 кв.м загальної площі (4,08 кв.м жилої площі), що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам, застосував спосіб судового захисту прав власника, який не узгоджується з фактичними обставинами справи, нормами матеріального права та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Разом з тим, суд не взяв до уваги сукупність усіх умов для припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації вартості цієї частки, що попередньо була внесена зустрічним позивачем ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду, та необґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Висновки суду першої інстанції, що припинення права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди інтересам неповнолітнього співвласника, яка не має у власності іншого житла, є безпідставними, оскільки секція № 17 по вулиці Комарова, 1/1А в с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області, де на даний час проживає позивач з неповнолітніми дітьми, на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації житла Щербанівської сільської ради від 16.11.2015 року, передана у спільну власність у тому числі ОСОБА_3 та ОСОБА_4

За наявності умов, передбачених пунктами 1-4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК України, присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним, не може розцінюватись як неправомірне позбавлення права на житло, оскільки у такий спосіб згідно чинного законодавства суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження та користування майном. У таких спорах, що стосуються припинення права на нерухоме майно неповнолітнього співвласника, правила частини другої статті 32 ЦК України не застосовуються.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, й задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1 (цілу) частку квартири АДРЕСА_7.

Припинити право власності ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/6 частку квартири АДРЕСА_7.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, компенсацію вартості 1/6 частки квартири АДРЕСА_7, що згідно звіту про оцінку майна становить 57 953 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

ОСОБА_6