ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 500/4714/18

Апеляційне провадження № 22-ц/813/1888/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - державне підприємство водних шляхів «Устьдунайводшлях»,

розглянувши у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, у складі судді Адамова А. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, в якому уточнивши вимоги, просив:

- поновити строк звернення до суду;

- стягнути з відповідача на його користь суму боргу за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 80063 грн.,

- стягнути судові витрати за надання правової допомоги в розмірі 4000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13 серпня 2009 року він прийнятий на роботу до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» на посаду водія. 31 березня 2014 року звільнений за скороченням штату.

На день звільнення заборгованість по заробітній плати склала 16718,33 грн., яка виплачена йому 07 листопада 2016 року. Остаточно заборгованість за всіма виплатами була виплачена 28 грудня 2016 року на його банківську картку. Період затримки виплати розрахунку заборгованості склав з 31 березня 2014 року по 28 грудня 2016 року, тобто 686 робочих дня.

Оскільки середній заробіток за день складав 116,71 грн., вважав, що відповідач повинен виплатити йому 80 063 грн. (116,71 грн. х 686 день).

06 червня 2018 року він звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу з відповідача.

06 червня 2018 року судом був винесений судовий наказ, який 05 липня 2018 року скасований за заявою боржника.

Зазначив, що строк звернення до суду пропущений ним по поважній причині, оскільки тільки у травні 2018 року він дізнався, що наприкінці 2017 року та початку 2018 року за судовими наказами та судовими рішеннями підприємство виплатило заборгованість за затримку розрахунку при звільненні іншим робітникам, які були звільнені у 2014 році.

Про порушення своїх прав дізнався лише весною 2018 році, оскільки іншим робітникам виплачували заборгованість. З 2014 року йому на підприємстві відповідали, про відсутність коштів та, що підприємство знаходилося у процедурі банкрутства ( а.с.1-3,31-33).

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав поданий до суду відзив згідно якого заперечив проти задоволення позовних вимог.

Зазначив, що до суду за захистом свого права позивач звернувся у червні 2018 року, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП України ( а.с.22-23).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 листопада 2018 року в позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач пропустив строк звернення до суду та не надав поважних причин для поновлення строку (а.с.66-70).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його вимог.

Неправильність рішення суду мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт, крім доводів, що містяться у його позові, зазначив, що судом не звернута увага на те, що:

- з 28 грудня 2016 року у нього почався строк звернення до суду, оскільки він отримав повний розрахунок заборгованості по заробітної платі на свою картку 28 грудня 2016 року;

- в травні 2018 року він дізнався, що іншим працівникам виплачують борг по судовим рішенням;

- судом безпідставно відмовлено в поновлені строку для звернення до суду, не враховано принцип верховенства права та судова практика Європейського суду щодо поважності причин звернення до суду ( а.с 76-78).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначив, що у справі про банкротство провадження відкрито ухвалою господарського суду Одеської області від 23 липня 2014 року, та справу припинено ухвалою цього суду від 22 вересня 2016 року. Після припинення справи про банкротство підприємство виплатило борги по заробітної платі звільненим працівникам 07 листопада 2016 року, у тому числі позивачу. Позивач у 2014 року у період розгляду справи про банкротство звернулася до суду з позовом відповідно до вимог ст.117 КЗпП України, але ухвалою суду його позов залишено без розгляду, в зв'язку з повторною неявкою до суду.

Посилався, що позивач був обізнаний про його права, але цим правом не скористався, не надав суду доказів, пов'язаних з поважними причинами пропуску строку, а тому з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року щодо застосування положення ч.1ст.233 КЗпП України, суд на підставі вимог закону відмовив позивачу в позові в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Відповідно до ч.1ст.368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст.369 цього Кодексу.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За ч.1ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Так, ч.1ст.116 КЗпП УКраїни при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно трудової книжки ОСОБА_2 працював в державному підприємстві водних шляхів "Устьдунайводшлях" з 13 серпня 2009 року, та 31 березня 2014 року був звільнений з підприємства за скороченням штату ( а.с.6-7).

При звільненні 31 березня 2014 року з позивачем не був повністю проведений розрахунок по заробітній платі.

Згідно довідки державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» від 31 травня 2018 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 станом на 01 квітня 2014 року склала 16 718,33 грн., в тому числі: за січень 2014 рік - 2986,78 грн., за лютий - 2986,78 грн., за березень - 10754,77 грн. Середньоденна заробітна плата позивача склала 116, 71грн.

Заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 виплачена 07 листопада 2016 року у сумі 13631,30грн., а 28 грудня 2016 року сплачено компенсацію втрати частини грошових доходів у сумі 10062,71 грн., що підтверджується довідками ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» від 31 травня 2018 року та від 12 листопада 2018 року ( а.с.8- 10).

Таким чином, повний розрахунок з урахуванням компенсації за втрату частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх сплати позивач отримав 28 грудня 2016 року шляхом отримання коштів на банківську картку, що визнається сторонами та вбачається із довідки № 90-5 від 12 листопада 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що права позивача ОСОБА_2 були порушені, однак ним пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Так, у ч.1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 зазначив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року, у справі № 446/509/16-ц, провадження № 61-590 св 17.

З огляду на викладене, до правовідносин, які виникли між сторонами по справі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватись з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив повний розрахунок з позивачем 28 грудня 2016 року, перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 29 грудня 2016 року, а закінчується тримісячний термін 29 березня 2017 року.

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом 18 липня 2018 року (а.с. 1-2), тому пропустив тримісячний строк звернення до суду з даних правовідносин.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що перебіг тримісячного строку для звернення до суду є підставо для відмови у позові, з врахуванням відсутності поважності причин для поновлення строку.

Не можуть бути взяти до уваги доводи апелянта про те, що у якості поважності причин пропуску звернення до суду є обставини, що у підприємства не було грошей, неодноразово розпочиналася процедура банкрутства підприємства, тільки у травні 2018 року він дізнався про виплату зарплати іншим працівникам, оскільки після повного розрахунку з ним 28 грудня 2016 року він мав право відповідно до вимог ст.117 КЗпП України звернутися до суду про стягнення середнього заробітку за період його невиплати з 31 березня 2014 року по 28 грудня 2016 року, а не скористався цим правом, передбаченим законом.

Причини на які він посилається не є поважними.

Крім того, позивач у 2014 року у період розгляду справи про банкротство ( справа № 916/2560/14 ) звернулася до суду з позовом до відповідача, відповідно до вимог ст.117 КЗпП України, але ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2014 року його позов залишено без розгляду, в зв'язку з його повторною неявкою до суду ( а.с. 59-61).

Зазначені обставини, свідчать про те, що позивач був обізнаний про його права на пред'явлення позову згідно вимог ст.117 КЗпП України, але цим правом скористався з пропущеним строком встановленим ст. 233 КЗпП України, і не надав суду доказів, пов'язаних з поважними причинами пропуску строку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при ухваленні судового рішення та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Таким чином, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами справи, у зв'язку із чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков