Справа № 465/3551/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/430/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м.Львів

Справа № 465/3551/15

Провадження № 22ц/811/430/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Приколоти Т.І.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Струс Л.Б.,

секретар Іванова О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянув апеляційну скаргуЛьвівської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради

на рішення Франківського районного суду міста Львова, ухвалене у м. Львові 4 липня 2016 року (суддя Ванівський Ю.М.)

у справі

за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_4, з участю третьої особи: Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності; зустрічним позовом ОСОБА_4 до Львівської міської ради, з участю третьої особи: Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання права власності,-

встановив:

Львівська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_4, у якому просить визнати право власності за територіальною громадою АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилається на те, що у 2002 році ОСОБА_6 дозволено завершення самовільно розпочатої добудови до житлового будинку на вулиці Ковалева,16 у м. Львові. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 4 квітня 2003 року № 242 ОСОБА_7 було дозволено проектування індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1, що ОСОБА_7 не виконав вимог вказаного рішення виконавчого комітету. Вказує, що у відповідності з ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п. 5.1.2. Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 835 від 9 вересня 2011 року Львівська міська ради уповноважена звертатися до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво за територіальною громадою м. Львова. Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

ОСОБА_4 подала позов, в якому зазначає, що на час надання дозволу ОСОБА_7 на проектування індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 перебувала з ним у шлюбі. Зазначає, що ОСОБА_7 на виконання рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 4 квітня 2003 року № 242 отримав необхідну дозвільну документацію. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Спадкоємцем майна після його є вона (ОСОБА_4). Успадкувала належне спадкодавцеві майно, зокрема, і права на спірний будинок, будівництво якого завершувала самостійно. Індивідуальний житловий будинок № 16-а на вулиці Ковалева у м.Львові відповідає державним стандартам, будівельним нормам і правилам, що підтверджується позитивними висновками за результатами технічного обстеження конструкцій житлового будинку, виготовленими ЛКП «Архбуднагляд», та технічним паспортом на садибний житловий будинок за згаданою адресою. Просить визнати за нею право власності на індивідуальний житловий будинок на АДРЕСА_1

Оскаржуваним рішенням відмовлено взадоволенні позову Львівської міської ради.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на індивідуальний житловий будинок на АДРЕСА_1

Рішення суду оскаржує Львівська місцева прокуратура №3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради.Вважає рішення суду в частині задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 незаконним і необгрунтованим. Вказує, що індивідуальний житловий будинок на АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом і на таке не може бути визнано право власності в порядку спадкування. Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 4 липня 2016 року, в частині зустрічного позову ОСОБА_4 та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

В судовому засіданні прокурор, посилаючись на доводи апеляційної скарги, таку підтримав.

Представник Львівської міської ради заперечмв проти апеляційної скарги, посилаючись на те, що органом місцевого самоврядування погоджено будівництво спірного будинку для сім»ї ОСОБА_4, житлові умови якої були незадовільними.

Позивач за зустрічним позовом просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з такого.

З свідоцтва про право власності на квартиру від 31 жовтня 1996 року вбачається, що власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_9.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 4 квітня 2003 року № 242 «Про проектування та будівництво ОСОБА_7 індивідуального житлового будинку на вулиці АДРЕСА_1 дозволено ОСОБА_7 проектування індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1

10 жовтня 2003 року Управінням архітектури і містобудування Львівського міськвиконкому ОСОБА_7 затверджено архітектурно-планувальне завдання № 385 «Про проектування та будівництво індивідуального житлового АДРЕСА_1, та погоджено місце розташування земельної ділянки для будівництва вказаного будинку.

Місце будівництва погоджено іншими службами м. Львова.

Встановлено, що ЛМКП «Львівводоканал» видано ОСОБА_7 технічні умови на водопостачання та водовідведення індивідуального житлового будинку.

ВАТ «Львівобленерго» видано технічні умови на підключення будинку до електричних мереж.

ПАТ «Львівгаз» видано технічні умови № 389 на газифікацію вказаного будинку.

1 грудня 2003 року ЛКП «Вулецьке» складено акт про прийняття в експлуатацію димових і вентеляційних каналів в будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про смерть від 12 липня 2004 року.

Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 26 червня 2006 року спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_7 є його дружина ОСОБА_4

ЛКП «Архбуднагляд» у 2016-му році складено технічні висновки за результатами технічного обстеження конструкцій житлового будинку на АДРЕСА_1 на відповідність Державним стандартам, будівельним нормам і правилам та встановлено його відповідність проекту та Державним стандартам, будівельним нормам і правилам.

Встановлено, що 10 березня 2016 року комісія ЛКП «Вулецьке» провела обстеження збудованого житлового будинку та встановила наявність за вказаною адресою двоповерхового житлового будинку з мансардою. Згідно вказаного акту стіни та перегородки будинку поштукатурені, влаштовано пластикові вікна, підвісні стелі, систему індивідуального опалення, інженерні мережі, утеплено та поштукатурено фасади будинку, тощо.

31 березня 2016 року ФОП ОСОБА_10 складено технічний паспорт на садибний індивідуальний житловий АДРЕСА_1 згідно якого будинок складається з першого, другого та мансардного поверху, загальною площею 173 кв.м, площа підвалу 26,1 кв.м.

З матеріалів справи, а саме з акту про прийняття в експлуатацію димових і вентеляційних каналів від 1 грудня 2003 року вбачається, що зведення спірного будинку відбулося до 1 січня 2004 року.

Згідно із п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 100 ЦК України (в редакції 1963 року) в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Згідно із ст. 12 Закону України «Про власність» праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 13 вказаного Закону об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Згідно із ст. 105 ЦК України (в редакції 1963 року), громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Встановлено, що дозвіл на будівництво спірного житлового будинку надано рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради 4 квітня 2003 року № 242 «Про проектування та будівництво ОСОБА_7 індивідуального житлового будинку на вулиці АДРЕСА_1.

Технічними висновками ЛКП «Архбуднагляд» підтверджено відповідність конструкцій згаданого житлового будинку проекту та Державним стандартам, будівельним нормам і правилам.

На момент спорудження спірного будинку такий не вважався самочинним будівництвом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_7 і була співвласником спірного будинку, що випливає з ст. 22 КпШС України, згідно ч. 1 якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Інша частина будинку перейшла позивачу в порядку спадкування у відповідності з ст. 1216 ЦК України.

Згідно із ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Незважаючи на відсутність оформлення відповідачами права власності на спадкове майно, вони є власниками зазначеного майна з моменту відкриття спадщини.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З урахуванням встановленого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду. Оскаржуване рішення відповідає принципу верховенства права та засадам справедливості.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 4 липня 2016 року залишити без змін, апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді