Справа №461/4700/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.,

секретар судового засідання Мисько С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (м. Львів, вул. Кримська, 28/1-19) до ОСОБА_2 (м. Львів, вул. Староєврейська, 7/5) про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з вимогами до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи наступним. Протягом 2014-2015 років він позичив відповідачу кошти на суму 21000 доларів США, які останній зобовязувався повернути до 01.01.2016 року. Однак, покладених на себе зобовязань відповідач не виконав, суму позики не повернув, внаслідок чого позивач вимушений звернутись з позовом до суду. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь 21 000 доларів США, що станом на день звернення до суду становить 558 600, 000 грн.

16 січня 2019 року позивач подав через канцелярію Галицького районного суду заяву про збільшення позовних вимог. Окрім суми позики вказаної вище, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних у відповідності до вимог ст.625 ЦК України, що становить 49 401,66 грн.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 24 липня 2018 року відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 заперечили проти задоволення позову. Надали пояснення про те, що відповідач не отримував жодних коштів від позивача. Крім того, між сторонами не було укладено жодних договорів позики, а надані ним квитанції не є належними доказами виникнення між сторонами договірних зобовязань; в поштових переказах, наданих позивачем відсутні печатки банку , а також дані про отримування коштів.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, оцінивши надані суду докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи із таких мотивів та підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Постановою Верховного суду України у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року визначено, що підтвердженням договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів у борг та містить умови їх повернення.

З викладеного суд робить висновок, що боргова розписка повинна складатися та містити відповідний зміст і форму написання.

Розписка в отриманні грошових коштів повинна бути написана власноручно та складена в рукописній (не машинописної) формі; боржник (позичальник) повинен заповнити її самостійно, своєю рукою в присутності позикодавця; у розписці повинна бути вказана прописом дата (число, місяць і рік) складання розписки і місце (місто, селище і т.д.) її складання, зазначені реквізити дозволять, при необхідності, чітко відновити події, при яких відбувалося складання розписки; у тексті розписки про отримання грошей має бути чітко прописано, що дана розписка свідчить про отримання грошових коштів позичальником від позикодавця в момент її підписання позичальником.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України визначено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (340 грн.), крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, при цьому спеціальна правова норма, а саме ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України визначає, що позика між фізичними особами на суму що перевищує десятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (170 грн.) має обовязково оформлятись письмово.

Однак, як вказано вище, у разі передання спору на вирішення до суду, сторона позивача змушена подати докази на підтвердження факту укладення договору позики.

Такими доказами можуть бути сам договір позики, розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України). У разі відсутності розписки чи договору, сторона позивача може вживати заходи, щоб створити такий доказ, а саме шляхом звернення до правоохоронних органів із відповідними заявами щодо вчинення позичальником правопорушень (наприклад шахрайства). Метою такого звернення є ініціювання перевірки правоохоронними органами в ході якої є можливість письмової фіксації визнання позичальником факту отримання грошей в позику, наприклад у відібраних у такого позичальника письмових поясненнях. В подальшому матеріали перевірки із письмовими поясненнями використовуються в суді в якості письмового доказу.

Зміст вказаних вище правових норм свідчить про те, що укладення договору позики може бути підтверджено тільки письмовим договором або розпискою. Це підтверджується правовою позицією Касаційного цивільного суду Верховного суду висловленій у постанові від 30 січня 2018 р. у справі №303/5407/15-ц).

Надані позивачем у розпорядження на суду квитанції міжнародних переказів (а.с.15-41) не є належним доказом виникнення між сторонами договірних зобовязань (позики), оскільки у них відсутній зміст та форма вказані вище.

Квитанції, які є у матеріалах справи не підтверджують як укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, так і його умови.

При цьому, квитанції підтверджують лише факт надання послуги з переказу коштів. Такі квитанції не підтверджують навіть факту отримання коштів відповідачем ОСОБА_2

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, сторонами не дотримано вимог законодавства щодо оформлення договору позики, а квитанції не відповідають вимогам, що пред`являються до договору позики, визначеним ст. 1046 Цивільного кодексу України, а отже не можуть бути прийняті судом як належний, достатній та достовірний доказ.

Крім того, позивачем не доведено факт передачі грошових коштів позичальнику.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 202, 207, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 141, 265, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

у задоволені позову ОСОБА_1 (м. Львів, вул. Кримська, 28/1-19) до ОСОБА_2 (м. Львів, вул. Староєврейська, 7/5) про стягнення боргу відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16 квітня 2019 року.

Суддя І.Р. Волоско