РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Мукачево Справа №303/872/19

2/303/734/19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно, а саме однокімнатну квартиру за адресою: м. Мукачево, вул. Маргітича Івана, 49/11 (надалі - Квартира), земельну ділянку площею 0,5 га кадастровий номер :02:002:0193, яка розташована СГТ «Будівельник», урочище велика гора Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області (надалі Земельна ділянка) та триповерхову будівлю, загальною площею 263,10 кв. м. за адресою: СГТ «Будівельник», урочище велика гора Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області (надалі - Будинок).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що Квартира та Земельна ділянка придбані сторонами за час шлюбу. На придбаній сторонами Земельній ділянці сторони побудували Будинок, спорулження якого завершено, однак відповідач відмовляється вводити його в експлуатацію. Таким чином вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 лютого 2019 року, з метою забезпечення позову, накладено арешт на спірне нерухоме майно.

Позивач та її представник у судове засідання не зявилися, натомість від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримують, просять їх задоволити.

У судове засідання відповідач також не зявився, натомість подав до суду відзив (а.с. 42-43), у якому висловив свою згоду з позовними вимогами в частину визнання права спільної сумісної власності на Квартиру та Земельну ділянку. У задоволенні позову в частині визнання Будинку спільною сумісною власністю відповідач просив відмовити, оскільки вказаний обєкт нерухомості є самочинним будівництвом.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач визнати Квартиру, Земельну ділянку та Будинок спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

2. Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що предметом спору, тобто матеріально правовим обєктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно.

При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом, у контексті із заявленими позовними вимогами позивача, доказуванню підлягають обставини щодо можливості визнання Квартири, Земельної ділянки та Будинку сумісною власністю подружжя, а також підстави набуття у власність спірного майна учасниками справи.

Так, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.06.2005 року. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 січня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7).

Відповідач на підставі договору купівлі-продажу №181 від 19.03.2009 року є власником земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва площею 0,0536 га за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Верхньокоропецька сільська рада, СГК «Будівельник» урочище «Велика гора» «За межами населеного пункту», кадастровий номер: :02:002:0193 (а.с. 10-11, 13).

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 25.01.2019 року № 154000069 (а.с. 8-9) свідчить про те, що 31.01.2013 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири з відстрочкою платежу від 26.12.2012 року зареєстровано право приватної власності на Квартиру.

Згідно з даними технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок роком побудови житлового будинку (літ. А) є 2014 рік (а.с. 14-20).

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Нормами частин 1, 3 статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 Сімейного кодексу України).

Правова конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 Цивільного кодексу України).

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та статей 328, 331, 368 ЦК України дає підстави для висновку про те, що Земельна ділянка, Квартира, які набуті сторонами за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо позовних вимог про визнання Будинку спільною сумісною власністю сторін, суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 376 Цивільного кодексу України самочинним будівництвом вважається житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил..

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво обєкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, будівництво будинку на земельній ділянці, що не відведена для цього, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на обєкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Так судом встановлено, що за час перебування у шлюбі, а саме у 2014 році на зземельній ділянці для ведення індивідуального садівництва площею 0,0536 га за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Верхньокоропецька сільська рада, СГК «Будівельник» урочище «Велика гора» «За межами населеного пункту», кадастровий номер: :02:002:0193, сторони самочинно побудували на Житловий будинок загальною площею 263,10 кв. м, що підтверджується технічним паспортом на вказаний Будинок.

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що спірний Будинок зведено з дотриманням будівельних норм, а також відносно того, що під уже збудоване нерухоме майно у встановленому порядку надано земельну ділянку для будівництва, або змінено цільове призначення наданої перед цим земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, слід констатувати, що Будинок є самочинним та не підлягає віднесенню до спільної сумісної власності сторін по справі.

За таких обставин справи, суд приходить до висновку щодо необхідності відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання Будинку спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Задовольняючи позов в частині визнання Квартири та Земельної ділянки спільною сумісною власністю сторін суд також враховує те, що у відповідності до приписів частини четвертої ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині спірної Квартири та Земельної ділянки визнані відповідачем безумовно, тому підлягають до задоволення без зясування і дослідження інших обставин справи (абзац третій пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції).

При цьому судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

Розяснюючи положення процесуального закону, які визначають дії суду при визнанні позову відповідачем Пленум Верховного Суду України в абзаці третьому пункту 24 постанови від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює

рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній

частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і

дослідження інших обставин справи.

Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

2. Визнати: однокімнатну квартиру за адресою: м. Мукачево, вул. Маргітича Івана, 49/11 та земельну ділянку площею 0,0536 га кадастровий номер :02:002:0193, яка розташована за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Верхньокоропецька сільська рада, СГК «Будівельник» урочище «Велика гора» «За межами населеного пункту» обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 лютого 2019 року продовжують діяти протягом девяносто днів з дня набранням рішенням суду законної сили, або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

8. Позивач: ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 89600, м. Мукачево, вул. Великогірна, б/н, ІПН НОМЕР_1).

Представник позивача: ОСОБА_3, 89600 м. Мукачево, ОСОБА_4 Гойди, 6/56.

Відповідач: ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, 89600, м. Мукачево, вул. Митрополита Володимира, 36/41, ІПН НОМЕР_2).

Суддя В.В. Кость