№ 336/8009/15-ц
Пр..№ 2/336/110/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Петрова С.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

28.10.2015 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вищевказаним позовом, в якому, посилаючись на ст..ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, умови кредитного договору № б/н від 06.06.2008 р., а також умови договору поруки № 01/AZ від 02.07.2015 р. просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість в сумі 4429,10 доларів США, що за курсом станом на 31.08.2015 р. складає 93832,36 грн. (1215,62 доларів США заборгованість за кредитом; 2286,76 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 693,33 долари США заборгованість по комісії за користування кредитом; 23,60 долари США штраф (фіксована частина); 209,79 доларів США штраф (процентна складова), стягнути з ОСОБА_2, як з поручителя, на користь позивача 1000 грн., а також стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2015 р. визначено головуючого суддю Наумова О.О.

Ухвалою від 11.12.2015 р. відкрито провадження та призначено судове засідання на 18.12.2015 р.

13.01.2016 р. у справі постановлено заочне рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено повністю.

Ухвалою від 27.02.2018 р. скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 13.01.2016 р. та призначено справу до судового розгляду в спрощеному позовному провадженні.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2018 р. та розпорядження № 355 від 29.06.2018 р. справу передано в провадження судді Голубкової М.А.

Справа неодноразово призначалась до судового розгляду, в останнє на 21.01.2019 р.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2019 р. та розпорядження № 191 від 28.02.2019 р. справу передано в провадження судді Дмитрюк О.В.

Розгляд справи призначено на 16.04.2019 р.

Представник позивача в поданій до суду заяві просить розглядати справу без його участі (а.с.22), позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник до суду не зявились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку, до суду подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с.165-166), та про відмову в задоволенні позову з підстав, викладених в заяві про перегляд заочного рішення (а.с.59-61) та письмових пояснень (а.с.129-130), які містять заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Розгляд справи за відсутності учасника узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день, час та місце його проведення повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подавав.

На підставі ч.1 ст.223 ЦПК України розгляд справи було проведено без участі відповідача ОСОБА_2

Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивача та представника відповідача ОСОБА_1, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06.06.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір б/н, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 2000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,4% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно заяви (а.с.10 зв.) 26.05.2008 р. ОСОБА_1 на виконання вищевказаного договору отримала кредитну картку № 539922.

Згідно виписки по картці/рахунку 539922 з травня 2008 р. по грудень 2011 р. банківська картка використовувалась за призначенням (а.с.108-110), а з грудня 2011 р. по січень 2018 р. нараховувались штрафи та відбувалось списання відсотків за користування кредитом.

Станом на 31.08.2015 року заборгованість складає 93832,36 грн. (1215,62 доларів США заборгованість за кредитом; 2286,76 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 693,33 долари США заборгованість по комісії за користування кредитом; 23,60 долари США штраф (фіксована частина); 209,79 доларів США штраф (процентна складова), про що надано розрахунок (а.с.5-6).

Крім того, як вбачається з поданих в процесі розгляду справи заяв, відповідач ОСОБА_1 не заперечувала того факту, що дійсно приходила до відділення ПриватБанку, де підписувала заяву про відкриття карткового рахунку.

Як встановлено судом, вироком Ленінського районного суду м.Луганська від 19.03.2014 р. ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.1, 2 ст.190 КК України і призначено відповідне покарання (а.с.66-71).

Згаданим вироком встановлено, що ОСОБА_3 приблизно в травні 2008 р. під час усної бесіди зі своєю знайомою ОСОБА_1, під приводом здійснення підприємницької діяльності переконала останню передати їй в борг грошові кошти, а оскільки у ОСОБА_1 не було в наявності необхідної ОСОБА_3 суми грошових коштів, запропонувала останній оформити на імя ОСОБА_1 кредитну карту в ПАТ «ПриватБанк» з метою її подальшої передачі в користування ОСОБА_3 В свою чергу ОСОБА_1, не сумніваючись в словах ОСОБА_3, будучи впевненою в порядності та платоспроможності останньої, а також в тому, що ОСОБА_3 буде отримувати кредитні кошти та погашати кредитну заборгованістьу встановленому законом порядку, погодилась оформити та своє імя кредитну картку в ПАТ «ПриватБанк». 26.05.2008 р. ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 прибули в Центр персонального обслуговування клієнтів ПАТ «ПриватБанк», який розташований за адресою: м.Луганськ, кв.ОСОБА_4 Кріпості, 3, де ОСОБА_1, будучи переконаною з боку ОСОБА_3 оформити на своє імя кредитну картку № 539922 з лімітом грошових коштів в розмірі 2 000 доларів США. Після чого ОСОБА_1 в кассі банку зняла з зазначеної кредитної картки грошові кошти в сумі 2000 доларів США та, розраховуючи, що за усною домовленістю, яка сталася раніше, ОСОБА_3 буде отримувати кредитні кошти та сплачувати заборгованість у встановленому порядку, не усвідомлюючи злочинних намірів ОСОБА_3, передала останній в користування вишезазначену кредитну картку та грошові кошти в сумі 2000 доларів США. Продовжуючи злочинні наміри, ОСОБА_3 в період часу з 26.05.2008 р., користуючись зазначеною кредитною карткою з лімітом грошових коштів 2000 доларів США, грошовими коштами в сумі 2000 доларів США, розпорядилась на власний розсуд, не маючи намір виконувати зобовязання в частині погашення заборгованості, будучи переконаною в тому, що всі претензії матеріального характера ПАТ «ПриватБанк» буде предявляти ОСОБА_1 Таким чином, ОСОБА_3 шляхом зловживання довірою заволоділа грошовими коштами, які належали ОСОБА_1 в сумі 2000 доларів США, що станом на 26.05.2008 р., еквівалентно 9 700 грн.

Зі згаданого вироку також вбачається, що у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнано потерпілою.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Тобто, вільне волевиявлення особи є обов'язковою умовою дійсності правочину. Наявність підпису на договорі підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення, якщо не встановлено, що особа вчинила підпис поза її волею.

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з вироку Ленінського районного суду м.Луганська від 19.03.2014 р. ОСОБА_1самостійно передала свою платіжну картку ОСОБА_3, яка і користувалась певний час нею, зі згоди самої ОСОБА_1

Банк не несе відповідальності перед ОСОБА_1 за операції проведені з використанням платіжної картки, держателем якої вона є, до моменту письмового повідомлення нею банку про блокування платіжної карти чи рахунку.

Відповідно до п.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт зобовязаний не передавати карти, ПІНи третім особам, не використовувати карти або дані, які на них містяться в цілях, не передбачених цим договором або таких, що суперечать діючому законодавству. Клієнт зобовязаний інформувати банк, а також правоохоронні органи про факт втрати карти, ПІНа, або у випадку отримання повідомлення про їх незаконне використання.

Згідно п.8.4 Умов та правил надання банківських послуг користувач несе відповідальність за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви користувача про блокування коштів на Картрахунку и за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки карти в стоп-лист платіжною системою.

Заява ОСОБА_5 від 06.06.2008 р. про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної карти містить підпис відповідача, яка не заперечувала факт того, що кредитну картку вона отримала особисто в ПриватБанку і одразу передала її ОСОБА_6

Кредитний ліміт на кредитній картці у сумі 2000 доларів США був встановлений банком відповідно до договору від 06.06.2008 року.

Доказів того, що підпис в оспорюваному договорі здійснений не позивачем, суду не надано. За приписами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши наведені обставини справи у відповідності з вимогами ст.ст.12, 80 ЦПК України, суд, з врахуванням доказів наданих позивачем в обґрунтування позову, дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню ст.ст. 526, 543, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, з системного аналізу яких вбачається, що зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути за сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином, з застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Проте, в частині доводів представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків якого просив відповідач у заяві до суду, суд має погодитися, виходячи з наступного.

З заяви позичальника (а.с.10) вбачається, що 06.06.2008 р. відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму 2000 доларів США.

З наданої позивачем виписки з рахунку, відкритого на ім»я ОСОБА_1 (а.с.5-6) та виписки за період з 26.01.2000 р. по 26.02.2018 р. (а.с.108-110) судом встановлено, що останній платіж за договором відповідач здійснила 12.12.2011 р.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК Українипередбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг при отриманні позичальником кредиту, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014р. у справі №6-127цс14, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, у даній справі перебіг строку позовної давності щодо вимог про повернення кредиту у повному обсязі слід обчислювати з дня внесення відповідачем останнього платежу, яким є 12.12.2011 р.

Позов пред'явлений до суду 28 жовтня 2015 року (а.с.24) з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Відповідач просить про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмову у позові, про що його представником подана заява до суду (а.с.129-130).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З вказаних підстав порушене право позивача не може бути захищене судом, а тому позов предявлений до відповідачів не підлягає задоволенню у звязку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК).

Таким чином, витрати по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на підставі заяви представника відповідача ОСОБА_1, суд виходив з наступного.

В клопотанні поданому до суду, представник ОСОБА_1 просить стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 наступні судові витрати: квитки на потяг Київ-Запоріжжя від 29.06.2018 р., ціна 575,61 грн. та 449,33 грн., разом 1024,94 грн., з метою участі у судовому засіданні 29.06.2018 р.; паливні витрати з метою зебезпечення явки у судове засідання, призначене на 06.12.2018 р. з м.Київ до м.Запоріжжя та у зворотному напрямку 2720 грн.; витрати на правову допомогу, понесені ОСОБА_1 3000 грн. Загальна сума витрат, повязаних з роглядом справи складає 6744,94 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 уповноважила своєю довіреністю від 05.01.2018 р. нотаріально посвідченою, ОСОБА_7 представляти її інтереси та вести від її імені справи, зокрема, у судах усіх інстанцій з усіма процесуальними правами та обов'язками, які надано законом відповідачу (а.с.62). На підтвердження витрат на правничу допомогу у сумі 3000 грн., відповідачем не надано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат та доказів їх сплати.

Згідно ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об'єднанням та повинен містити підпис адвоката.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Надані відповідачем документи не є належними та допустимими документами, в розумінні ст. 138 ЦПК в редакції Закону № 2147-VIІІ та Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», на підтвердження надання ОСОБА_7 професійної правничої допомоги. Окрім того, стороною не надано відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.1, 2 ст.137 ЦПК України).

Порядок відшкодування витрат сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду урегульовані ст.138 ЦПК України. Зокрема, витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла несуть сторони.

Відповідно до ч.3 ст.138 ЦПК України граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави". Згідно зазначеної постанови у цивільних справах компенсація витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові не може перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Вішкодування таких витрат законодавець повязує зі стороною, на користь якої ухвалено рішення. Оскільки відповідачем будь-яких позовів в процесі розгляду справи не було заявлено, та, відповідно, на її користь рішення не ухвалювалось, підстави для стягнення витрат на проїзд відсутні.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Дмитрюк