Справа № 125/378/16-ц
Провадження № 22-ц/801/424/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 рокуСправа № 125/378/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Зайцева А. Ю., Сала Т. Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Барського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 22 квітня 2016 року у м. Бар суддею цього суду Хитруком В. М., дата складання повного тексту рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № 84632-CRED від 27 серпня 2007 року відповідач ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 5 000,00 доларів США на термін до 20 лютого 2009 року, а відповідач ОСОБА_4 уклав з позивачем 27 серпня 2007 року договір поруки № 84632-CRED, за якими поручився перед банком за виконання ОСОБА_3 своїх зобовязань за кредитним договором.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому цим договором, однак ОСОБА_3, в порушення його умов зобовязання не виконувала, у звязку з чим станом на 24 січня 2016 року у неї виникла заборгованість у загальному розмірі 2 613,92 доларів США.

Пославшись на вказані обставини, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь вказану суму заборгованості.

Заочним рішенням Барського районного суду Вінницької області від 22 квітня 2016 року позовну заяву задоволено повністю, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 613,92 доларів США, що за курсом 24,52 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24 січня 2016 року складає 64 093,39 грн. заборгованості за кредитним договором № 84632-CRED від 27 серпня 2007 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року відмовлено відповідачам у задоволенні заяви про перегляд вказаного заочного рішення.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідачі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просять оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 27 серпня 2007 року ПриватБанк (Позикодавець) та ОСОБА_3 (Позичальник) уклали кредитний договір № 84632-CRED, відповідно до умов якого Позичальник отримала кредит у розмірі 5000 доларів США шляхом перерахування кредитних коштів на картковий рахунок № 411711 на термін до 20 лютого 2009 року, та зобовязалась повернути отримані кошти, сплатити проценти, штрафи, пеню й винагороду в строки й у розмірі, передбаченими умовами договору (а. с. 11-12).

Відповідно до розділу 3 цього договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, ОСОБА_3 повинна надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно умов договору.

Відповідальність Позичальника у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором визначена у розділі 5 цього договору, зокрема, у п. 5.7 встановлено, що строки позовної давності до вимог про стягнення кредитних коштів, процентів за користування кредитом, винагород, пені, штрафів за умовами цього договору встановлюється сторонами у 5 років.

Згідно з умовами договору поруки № 84632-CRED від 27 серпня 2007 року ОСОБА_4 зобовязався перед ПриватБанком за виконання ОСОБА_3 своїх зобовязань за кредитним договором № 84632-CRED від 27 серпня 2007 року (а. с. 13).

У п. 2 цього договору поруки встановлено, що ОСОБА_4 відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

26 січня 2016 року ПАТ «ПриватБанк» надіслав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомлення за № 30.1.0.0/2-SAMDN8784 про те, що у звязку з порушенням умов кредитного договору № 84632-CRED від 27 серпня 2007 року прострочена заборгованість складає 2479,74 доларів США, у тому числі: 616,24 доларів США заборгованість за кредитом; 1863,50 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом (а. с. 6-10).

Згідно з випискою по картковому рахунку ОСОБА_3 № 411711 за період з 30 жовтня 2007 року по 30 листопада 2018 року, долученою нею до заяви про перегляд заочного рішення, останнє списання коштів з карткового рахунку в рахунок погашення кредиту за кредитним договором від 27 серпня 2007 року в розмірі 100, 61 доларів США відбулося 28 січня 2009 року (а. с. 92).

Задовольняючи позовні вимоги, керуючись положеннями ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачі порушили взяті на себе зобовязання, оскільки грошові кошти відповідно до умов кредитного договору № 84632-CRED від 27 серпня 2007 року ОСОБА_3 були отримані та використані на власні потреби, однак суму заборгованості, що виникла станом на 24 січня 2016 року, позивачу не повернули.

Висновки суду першої інстанції щодо порушення ОСОБА_3 зобовязань по кредитному договору, апелянти не спростовують, проте зазначають, що кінцевою датою виконання умов кредитного договору є 28 січня 2009 року, а не 24 січня 2016 року, яку зазначає позивач, отже ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з цим позовом по суті заявлених позовних вимог зі сплином позовної давності, тому наявні підстави для відмови у позові відповідно до положень п. 4 ст. 267 ЦК України.

Оцінивши доводи відповідачів щодо застосування строків позовної давності апеляційний суд виходить з наступного.

У заяві від 08 листопада 2018 року про перегляд заочного рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 квітня 2016 року відповідачі зазначали, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що вони не були належно повідомлені про час і місце судового розгляду цієї справи (а. с. 71-75).

Суд першої інстанції в ухвалі від 19 грудня 2018 року встановив, що позивачем було надано адресу відповідачів за місцем їх реєстрації та проживання. Інших відомостей щодо місця перебування чи проживання відповідачів немає.

Отже, на думку місцевого суду, відповідно до ч. 7 ст. 128, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (в ред., чинній на час ухвалення заочного рішення) відповідачі були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Повідомлень про причини неявки, письмових заперечень від них не надходило. Таким чином, суд не визнав дані причини неявки в судові засідання відповідачів поважними.

Суд вказав, що у заяві про перегляд заочного рішення не вказані обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Зокрема, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо ОСОБА_5 проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

З матеріалів справи видно, що про розгляд Барським районним судом Вінницької області цієї цивільної справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було не відомо, що підтверджується повернутими до суду повідомленнями про вручення поштових відправлень з відміткою служби поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 52, 55, 59) та «за вказаною адресою не проживає» (а. с. 30, 33, 42, 50, 61). Отже, відповідачі не були повідомлені належним чином про розгляд справи.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 308/13639/16-ц.

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідачів належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив їх права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Вказане порушення суд першої інстанції міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення. Проте, в ухвалі від 19 грудня 2018 року суд не встановив причини неявки відповідачів в судові засідання через неналежність їх повідомлення про час і місце розгляду справи. Крім того, не дослідивши кредитний договір і долучені до заяви про перегляд заочного рішення докази, не визначивши початок перебігу позовної давності за вимогами позивача про стягнення кредитної заборгованості, в ухвалі від 19 грудня 2018 року дійшов висновку, що у заяві про перегляд заочного рішення не вказані обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Дослідження обставин, на які посилалися відповідачі у заяві про перегляд заочного рішення, мало істотне значення для вирішення спору, оскільки у разі їх підтвердження у задоволенні позову необхідно було б відмовити.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд дійшов висновку, що неналежне повідомлення відповідачів про розгляд справи, що порушує їх права та інтереси є підставою для вирішення апеляційним судом їх заяви про застосування позовної давності, хоч така заява і не подавалася ними у суді першої інстанції до ухвалення заочного рішення.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із висновками ОСОБА_6 Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом ч. 3 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України, визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2018 року у справі № 756/584/15-ц.

Встановивши вказані обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачі порушили взяті на себе зобовязання, оскільки грошові кошти відповідно до умов кредитного договору № 84632-CRED від 27 серпня 2007 року ОСОБА_3 були отримані та використані на власні потреби, однак суму заборгованості, що виникла позивачу не повернули, отже прострочена заборгованість виникла з моменту порушення терміну внесення чергового платежу, та з цього моменту почався перебіг позовної давності, зокрема у позивача виникло право щодо примусового повернення коштів, наданих у користування ОСОБА_3, яким останній не скористався.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_3 здійснено останній платіж в рахунок погашення кредиту 28 січня 2009 року, строк дії договору сплив, проте за захистом своїх прав позивач звернувся до суду лише 24 лютого 2016 року, отже ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк позовної давності, визначений положеннями ЦК України та умовами договору.

На підставі викладених норм права, з урахуванням висновків Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що оскільки на момент звернення з цим позовом сплив загальний і спеціальний строк позовної давності, позивач без поважних причин пропустив строк звернення до суду, проте в позові не заявив вимогу про його поновлення, причин поважності такого пропущення суду не навів, отже у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений позивачем за подачу позовної заяви залишити за ним, судовий збір, сплачений відповідно до квитанцій № TS200483, стягнути на користь ОСОБА_4 з АТ КБ «ПриватБанк», яке відповідно до статуту, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21 травня 2018 року за № 519, є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити, заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570, адреса: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1) 2067,00 грн сплаченого ними судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

А. Ю Зайцев

Текст постанови виготовлено 18 квітня 2019 року.