Справа № 347/1277/18
Провадження № 2/346/220/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: головуючого-судді Веселова В.М.,

секретаря -Максим`юк М.А.,

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в звязку з неналежним виконанням грошового зобовязання, -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому вказав, що рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року задоволено його позов до відповідача ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна ( квартири), яке буде створено в майбутньому та стягнення матеріальної шкоди. Цим рішенням розірвано договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, укладений 22 листопада 2009 року між ним та відповідачем, стягнуто з останнього 281 689 грн. та 114 грн. і 2 800 грн. судового збору, а всього 284 603 грн.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2015 року задоволено його позов до ОСОБА_1 та стягнуто на його користь 178 715 грн. витрат за неналежне виконання грошового зобовязання.

На підставі виданих Снятинським та Верховинським районними судами виконавчих листів відділом державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції відкриті виконавчі провадження про стягнення з боржника ОСОБА_1 на його користь грошових коштів на загальну суму 463 317 грн. Однак боржник ОСОБА_1 під різними приводами злісно ухиляється від виконання рішень судів, з дня винесення останнього судового рішення ним не відшкодовано жодної гривні в рахунок погашення боргу.

Посилаючись на норми ст.ст. 526 та 625 ЦК України зазначає, що загальна сума боргу становить 463 317 грн., загальна кількість прострочених днів станом на день проведення розрахунку (27 червня 2018 року) становить 1133 дні. Згідно проведеного розрахунку сума інфляційних збитків становить 164 477 грн. Три відсотки річних від простроченої суми на день проведення розрахунку становить 43 145 грн. (463 317 х 3% х 1133 : 365). Загальна сума шкоди, спричиненої боржником ОСОБА_1 неналежним виконанням грошового зобовязання станом на 27 червня 2018 року, становить 207 622 грн.

Просить стягнути з відповідача в його користь грошову суму в розмірі 207 622 грн. в рахунок відшкодування шкоди за неналежне виконання грошового зобовязання.

В судове засідання позивач подав письмове клопотання про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить заяву задовольнити.

Відповідач в судове засідання подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечив, вказав, що позовна заява є безпідставною і не підлягає задоволенню, враховуючи наступні міркування. Позивач на стадії підготовки свого позову повністю знехтував вимогою ст. 44 ЦПК України щодо добросовісного користування процесуальними правами і вдався до відверто недобросовісних, незаконних та глибоко аморальних дій. До свого позову ОСОБА_3 долучив довідку Косівського РВ ДВС № 8634 від 04 липня 2018 року, в якій стверджував, що на виконання судових рішень за виконавчим листом у його користь з відповідача стягнуто 4 378,23 грн., тобто він сам спростовує своє ж твердження про злісне ухилення від виконання судових рішень. Оскільки виконавчі провадження за виконавчими листами, виданими на підставі Верховинського та Снятинського районних судів тривають, а тому заподіяти будь-якої шкоди стягувачеві він не міг, а тому у позивача жодних правових підстав для звернення із такими позовом до суду.

З приводу грошового боргу зазначив, що у період 2009 року займався підприємницької діяльністю в галузі промислового будівництва, жодного відношення до будівництва житла та продажу в майбутньому квартири він не мав і не має досі. В 2009 році до нього звернувся ОСОБА_3, на той час суддя Косівського районного суду, та розповів, що йому згідно відповідно закону належить житло. Оскільки місцева влада не здійснювала жодного будівництва житла, то не могла забезпечити його житлом (квартирою), а тому він домігся через відповідний суд виділення на придбання житла коштів в сумі 217 276, 25 грн. Житла йому, як пояснював суддя, не потрібно, так як він житлом забезпечений повністю. Однак, з огляду на те, що виділено йому державою цільові кошти, а саме на придбання житла, а тому для того, щоб отримати готівку він хоче укласти з ним фіктивний договір на купівлю-продаж нерухомого майна (квартири), яка буде створена в майбутньому і на підставі цього договору він повинен отримати готівку і передати йому. Зазначає, що ОСОБА_3 запевнив його, що він як суддя все детально обдумав і жодних ризиків для відповідача не має, адже від останнього необхідно лише формально подати видану ним довіреність у банківську установу, отримати державні кошти та передати йому, а за це обіцяв віддячитись. Зазначає, що лише через запевнення ОСОБА_3 він погодився підписати договір, який підготував та надав йому ОСОБА_3, а потім на підставі виданої ним довіреності отримав із банку готівку, яка призначалася для останнього. Однак, згодом, поспілкувавшись із своїми знайомими з приводу вказаної угоди, яка на їхню думку була незаконною, отримані ним кошти були повернуті назад у банківську установу, тобто він добровільно відмовився від співучасті із ОСОБА_3 у незаконному привласненні державних коштів. Дані обставини можуть бути перевірені судом, шляхом направлення відповідного запиту у банківську установу. Вказує також, що незаконність оборудки також переконливо підтверджується тим, що згідно договору державні кошти підлягали перерахунку на його рахунок як оплата за квартиру для позивача, однак територіальне управління судової адміністрації ці кошти не перераховує йому як продавцю майбутньої квартири, а відкриває особовий рахунок на імя позивача, і останній не перераховує цю суму коштів на його рахунок, а видає саме довіреність на отримання готівки, тобто переконливий доказ відмивання колишнім суддею брудних державних коштів. Оскільки державою було виділено кошти саме на придбання квартири в майбутньому для позивача, а тому останньому будь-якої шкоди відповідач заподіяти не міг, адже у нього могло виникнути право на квартиру, а не державні кошти. Враховуючи наведене, відповідач просить в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні відповідач та його представник в задоволенні позову просять відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача та його представника, розглянувши письмове клопотання позивача, суд вважає, що позов є частково підставний і підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року в справі № 351/2488/13 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому та відшкодування матеріальної шкоди - розірвано договір № 9 купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому, укладений 22 листопада 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 281 689 грн. 06 коп. та 114 грн. і 2 800 грн. судового збору. Відповідно до умов даного договору продавець ОСОБА_1 зобовязувався передати, у четвертому кварталі 2011 року, у власність покупця ОСОБА_3 однокімнатну квартиру, яка буде створена в майбутньому, загальною площею 42,2 кв.м. на 2-му поверсі житлового будинку по вул. Дружби в м. Косів, а ОСОБА_3 оплатити кошти за неї у розмірі 217276 грн. 25 коп.

В рішенні вказано, що з квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 24.11.2009 року, платіжного доручення № U1261382 від 06.11.2009 року та довідки № 716/045 від 27.08.2013 року виданої Івано-Франківською філією АТ «Брокбізнесбанк» слідує, що ОСОБА_3 вніс оплату за квартиру у розмірі 217276 грн. 25 коп., які, відповідно до заяви на видачу готівки № 569 від 19.11.2009 року, отримав приватний підприємець ОСОБА_1 (а.с. 4-5).

Заочним рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2015 року в справі № 347/937/15 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у звязку з неналежним виконанням грошового зобовязання. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 178 714, 83 грн. витрат за неналежне виконання грошового зобовязання. Вказаним судом встановлено, що з часу винесення Снятинським районним судом рішення суду на користь ОСОБА_3 невиконане основне зобов'язання відповідача перед позивачем до лютого 2015 року складало 284 603,06 грн. Відділом ДВС Косівського РУЮ в лютому 2015 року списано з рахунку ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості 3 478 грн., а тому, станом на час звернення до суду 21.05.2015 року невиконане основне зобов'язання відповідача перед позивачем складає 281 125,06 грн., тому позов в межах заявлених вимог станом на 21.05.2015 року про стягнення 3% річних та інфляційних витрат у сумі 178714 грн. 83 коп. підлягав задоволенню (11927,87 грн. + 166786,96 грн). (а.с. 6-7)

Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що в Косівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області на виконанні перебуває виконавчий лист № 351/2488/13-ц, виданий 27 березня 2014 року Снятинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 284 603 грн. боргу та виконавчий лист № 347/937/15, виданий 25 березня 2016 року Верховинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 178 714,83 грн. боргу. Згідно виконавчого листа № 351/2488/13-ц стягнуто частково борг в сумі 4 378,23 грн. згідно платіжного доручення № 284 від 18 лютого 2015 року, що підтверджується довідкою № 8634/12.6-26/05 від 04 липня 2018 року (а.с. 8).

На виконання запиту Коломийського міськрайонного суду ПАТ «Брокбізнесбанк» надіслав до суду довідку та виписку по особовому рахунку (вх. № 17166/18-вх від 02.10.2018 року) щодо надання інформації про зарахування коштів в сумі 217 276,25 грн. на особовий рахунок № 0001, який був відкритий на імя ОСОБА_3 в Івано-Франківській філії АТ Брокбізнесбанк». В період з 25.11.2009 року по 25.12.2009 року кошти в сумі 217 276, 25 грн. на рахунок № 0001 не зараховувались (а.с. 59,60).

Положення ст.14 Конституції України, з якими кореспондуються норми усіх процесуальних кодексів, проголошують, що cудові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у якій ідеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу («Бурдов проти Росії», «Горнсбі проти Греції»).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

За загальним правилом для примусового виконання судового рішення необхідно, щоб воно набуло законної сили, і щоб особа, на користь якої щось присуджено судом («стягувач»), попросила суд посприяти у примусовому виконанні присудженого. Для цього вона повинна звернутися до суду, який постановив рішення, із заявою (клопотанням) про видачу так званого «виконавчого документа» (виконавчого листа, наказу, ордеру тощо). Далі з цим виконавчим документом стягувач має звернутися до конкретного виконавця (судового пристава, бейліфа, маршала, державного, присяжного, приватного виконавця тощо), який є носієм державної влади і який безпосередньо звертає рішення до виконання, застосовує до боржника або до належного йому майна заходи, що дозволяють виконати за боржника його зобов'язання перед стягувачем.

Порядок примусового виконання за боржника його зобов'язань перед стягувачем (або примусового виконання судового рішення) отримав назву «виконавче провадження».

В Україні статтею 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження визначено як завершальну стадію судового провадження, яка полягає у сукупності дій уповноважених органів та осіб, що спрямовані на примусове виконання (судових) рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: верховенства права; обов'язковості виконання рішень; диспозитивності тощо (ст. 2 Закону № 1404-VIII), які кореспондуються з статтею 4 Закону № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № № 1403-VIII), а також з основними засадами (принципами) здійснення судочинства судами загальної юрисдикції, що передбачені у відповідних процесуальних законах.

Так, відповідно до статті 1 вказаного Закону «Про виконавче провадження» примусове виконання судових рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, у тому числі й суд, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Абзацом другим частини першої статті 19 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що право вибору пред'явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення віднесено до компетенції і тих і інших, належить стягувачу.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення і в силу приписів статті 18 цього Закону зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Примусове виконання судового рішення здійснюється індивідуально за кожним виконавчим документом.

Згідно зі ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить 463 317 грн., загальна кількість прострочених днів станом на день проведення розрахунку (27 червня 2018 року) становить 1133 дні.

Згідно з розрахунком сума інфляційних збитків за період з 27 червня 2015 року по 27 червня 2018 року становить 164 477 грн. (а.с. 9).

Три відсотки річних від простроченої суми на день проведення розрахунку становить 43 145 грн. ( 463 317 х 3% х1133:365).

Таким чином, загальна сума шкоди, спричиненої неналежним виконанням ОСОБА_1 грошового зобовязання, станом на 27 червня 2018 року становить 207 622 грн.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

В постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, викладено висновки про правильне застосування норм права, згідно з якими за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Однак, згідно правової позиції ВСУ у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017р.)зазначено,що правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Аналогічна позиція висловлена в правовій позиції нового Верховного суду, справа № 390/1875/16-ц, 03.10.18),в якій зазначено,що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Виходячи з цього, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 01 серпня 2008 року позивач не міг нараховувати такі проценти.

Своє рішення Верховний Суд аргументував також посиланням на висновок, що був викладений у постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), хоча останній стосується взаємовідносин, що виникли між банком і його клієнтом у звязку з укладенням кредитного договору. Адже, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобовязання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання згідно із частиною другою статті 625 ЦК України; виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, позивач має право на отримання інфляційних втрат за період користування відповідачем коштами з дня набрання законної сили рішенням , який визначив грошове зобовязання у національній валюті гривні, до часу предявлення позову , оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України, що завдало шкоди позивачу.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

У відповідності до ст.411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обовязковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

За таких обставин, суд приходить до висновку,що позовні вимоги є частково підставні та підлягають до часткового задоволення.

Щодо заперечення відповідача та його представника про те, що позивач написав розписку (а.с.74) і відповідач боргу перед позивачем не має, то суд зазначає, що оригінал або копія цієї розписки повинен бути представлений в Снятинському районному суді в грудні 2013 року (а.с.4) та у Верховинському районному суді в липні 2015 року (а.с.6),під час розгляду відповідних справ , рішення яких є в матеріалах справи, оскільки копія розписки була на руках відповідача, однак він з незрозумілих причин цього не зробив. Відповідно винесені даними судами рішення вже набрали законної сили і виконуються. Відповідач мав можливість оскаржити вищезгадані рішення судів за нововиявленими чи виключними обставинами, однак теж цього не зробив.

Так само, в матеріалах справи є довідка Косівського районного відділу ДВС від 4.07.2018 року про те, що на виконанні перебуває виконавчий лист за рішенням Снятинського районного суду і по ньому вже стягнуто з відповідача 4378,23 грн. боргу,тобто рішення Снятинського районного суду вже виконується по факту, і відповідач не оскаржив дії державних виконавців.

Суд зазначає, що в даному випадку слухається справа щодо наслідків невиконання відповідачем вже винесених рішень, які набрали законної сили і намагання відповідача довести, що в нього не було боргу перед позивачем, не є предметом даної справи і є безпідставними.

Встановлене судом підтверджується: копіями рішень Снятинського та Верховинського районних судів, довідкою відділу ДВС, довідкою ПАТ «Брокбізнесбанк», копією паспорта та ідентифікаційного коду та іншими перевіреними в судовому засіданні доказами.

В звязку із звільненням позивача від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України про судовий збір» як інваліда ІІ групи (а.с. 10) з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1% ціни позову.

На підставі ст.ст.526,625, 1050 ЦК України,правових позицій ВС від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, ВСУ у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017р., та керуючись ст.ст.247ч.1,263,264,265,268,430 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в звязку з неналежним виконанням грошового зобовязання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер: 4, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4 164 477 грн. інфляційних збитків в рахунок відшкодування шкоди за неналежне виконання грошового зобовязання. В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 судовий збір в сумі 1644 гривні 77 коп. на користь держави на рахунок: Отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), Код банку отримувача (МФО) 899998, Рахунок отримувача: 6001, Код класифікації доходів бюджету 22030106.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 12 квітня 2019 року.

Суддя Веселов В. М.