Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 490/5862/16-ц

провадження № 61-19308св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство нерухомість «Аль Вір», ОСОБА_2,

третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ДушейкоОлеся Михайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство нерухомість «Аль Вір» на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 грудня 2016 року у складі судді Гуденко О. А. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Коломієць В. В., Данилової О. О., Лівінського І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство нерухомість «Аль Вір» (далі - ТОВ «ПН «Аль Вір», товариство), ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О. М. (далі - ПН ММНО ДушейкоО. М.),про визнання рішення загальних зборів недійсним, витребування майна та скасування державної реєстрації права власності. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його брат ОСОБА_4. За життя 06 травня 2010 року ОСОБА_4склав заповіт, яким заповів йому все своє майно. У передбачений законом строк він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4, проте при оформленні документів з'ясувалося, що право власності на належну спадкодавцю квартиру АДРЕСА_1 28 квітня 2016 року, тобто після смерті ОСОБА_4, було зареєстровано за ТОВ «ПН «Аль Вір» на підставі того, що згідно з протоколом від 19 лютого 2016 року № 01 загальних зборів цього товариства воно прийняло від ОСОБА_4 спірну квартиру в порядку формування статутного капіталу. 30 травня 2016 року ТОВ «ПН «Аль Вір» продало вищевказану квартиру ОСОБА_2 На його думку, рішення загальних зборів ТОВ «ПН «Аль Вір», оформлене протоколом від 19 лютого 2016 року № 01, є незаконним, оскільки ОСОБА_4 не був учасником цього товариства. Крім того, ТОВ «ПН «Аль Вір» не внесло зміни щодо складу засновників та розміру статутного капіталу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Перед смертю ОСОБА_4 тяжко хворів, що не давало йому змоги приймати адекватні рішення. Спірний протокол загальних зборів складено менше ніж за місяць до смерті спадкодавця. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним рішення загальних зборів ТОВ «ПН «Аль Вір» від 19 лютого 2016 року щодо передачі до статутного капіталу товариства належної на праві власності ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1, витребувати вказану квартиру в ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію квартири, проведену ПН ММНО Душейко О. М.

ОСОБА_2 заперечила проти задоволення позову, посилаючись на відсутність підстав для витребування в неї майна, оскільки вона на законних підставах набула право власності на спірну квартиру, яка була відчужена товариству за власною волею ОСОБА_4 до його смерті. Тобто спірна квартира не входить до спадкової маси, а тому права позивача не порушені. Про факт передачі квартири до статутного капіталу ТОВ «ПН «Аль Вір» ОСОБА_4 повідомив її особисто, а після його смерті вона вирішила придбати спірну квартиру в товариства.

ТОВ «ПН «Аль Вір» позов не визнало, посилаючись на те, що чинне законодавство не пов'язує момент виникнення права участі в товаристві з моментом державної реєстрації відповідних змін у складі його учасників. Рішення загальних зборів учасників товариства не є правочином, а тому із зазначених позивачем підстав його не можна визнати недійсним. Рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за товариством прийнято державним реєстратором відповідно до вимог закону.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ «ПН «Аль Вір» від 19 лютого 2016 року щодо передачі до статутного капіталу товариства належної на праві власності ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1. Витребувано на користь ОСОБА_1 зазначену вище квартиру з володіння ОСОБА_2, яка належить останній на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2016 року, укладеного між ТОВ «ПН «Аль Вір» та ОСОБА_2, посвідченого ПН ММНО Душейко О. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 780. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, проведену ПН ММНО Душейко О. М. за номером запису 14807187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29895710, від 03 червня 2016 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а ТОВ «ПН «Аль Вір» не надано доказів того, що передача спірної квартири у власність товариства як внесок до статутного капіталу відбулася, тому перехід права власності від ОСОБА_4 до товариства є незаконним. Також суд виходив з того, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 існують відносини речово-правового характеру щодо права на спірну квартиру, тому його вимоги про витребування майна у нового набувача підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 року апеляційні скарги ТОВ «ПН «Аль Вір» та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 грудня 2016 року в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволені позову в цій частині. Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінено, зменшено суму судового збору, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача з 826,80 грн до 551,20 грн з кожного. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору в цілому є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами. При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість задоволення вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, оскільки позов у цій частині пред'явлений до неналежного відповідача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У березні 2017 року ТОВ «ПН «Аль Вір» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 року в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі

Касаційна скарга мотивована ненаданням судамипопередніх інстанцій правової оцінки тому, що рішення загальних зборів учасників товариства є актами, які зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на врегулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обов'язковий характер лише для суб'єктів цих відносин. Станом на час прийняття товариством оскаржуваного рішення (19 лютого 2016 року) позивач не був його учасником, оскільки став спадкоємцем лише 15 березня 2016 року, тобто його права ніяким чином не порушені. Позивач не довів, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_4 поза його волею. Порушення процедури реєстрації змін до установчих документів товариства не є достатньою підставою для витребування майна.

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Рябець ГаннаЯрославівна подалазаперечення на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити в силі, посилаючись на те, що ці рішення є законними і обґрунтованими. На час смерті спадкодавця спірна квартира належала на праві власності ОСОБА_4 Той факт, що ТОВ «ПН «Аль Вір», на маючи законних на те підстав, зареєструвало за собою право власності 28 квітня 2016 року, тобто більш ніж через місяць після смерті спадкодавця, порушує права спадкоємця, оскільки зазначена квартира входить до спадкової маси. Твердження ТОВ «ПН «Аль Вір» про те, що ОСОБА_4 був його учасником, є безпідставним, оскільки доказів на підтвердження цих обставин суду не надано. Так як померлий не був учасником товариства, він не міг вносити своє майно до статутного капіталу. ОСОБА_2, будучи двоюрідною сестрою спадкодавця та ОСОБА_1 і знаючи про заповіт, не повідомила спадкоємця про дії, спрямовані на відчуження квартири після смерті спадкодавця. Більше того, знаючи про зазначені обставини, вона придбала у ТОВ «ПН «Аль Вір» спірну квартиру, що свідчить про її недобросовісність.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 травня 2018 року справу 490/5862/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються в касаційному порядку лише в частині задоволених позовних вимог, тому і переглядається Верховним Судом тільки в цій частині.

Згідно з частиною першою статті 1220, частиною третю статті 1223, частиною першою статті 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1223, статті 1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 1997 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_4 склав заповіт від 06 травня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Біцюк Т. Є.,за яким заповів усе майно, що належатиме йому на день смерті та на яке він за законом матиме право, позивачу ОСОБА_1

ОСОБА_4та позивач ОСОБА_1 є рідними братами по материнській лінії, а відповідач ОСОБА_2 - їх двоюрідною сестрою.

ОСОБА_4мав тяжкі хронічні захворювання, у 2015 році неодноразово лікувався з приводу кардіохвороб, стан після секторальної резекції правої нирки, нефропатія, двобічний гідрооторакс, залізодефіцитна анемія. З 03 березня 2016 року по день смерті він перебував на стаціонарному лікуванні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

З матеріалів спадкової справи № 12/2016, заведеної після смерті ОСОБА_4, встановлено, що у передбачений законом строк із заявами про прийняття спадщини звернулися позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_8 - тітка померлого і мати ОСОБА_2, яка повідомила нотаріуса щодо своєї обізнаності про існування та зміст заповіту, складеного на користь ОСОБА_1, однак зазначила, що має намір оскаржити його в суді. Постановою приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Біцюк Т. Є. від 15 вересня 2016 року ОСОБА_8 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. 28 жовтня 2016 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на грошові вклади з процентами. Квартира АДРЕСА_2 не була зазначена як спадкове майно, оскільки на час видачі свідоцтва про право на спадщину право власності на цю квартиру було зареєстровано за ТОВ «ПН «Аль Вір».

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28 квітня 2016 року право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за ТОВ «ПН «Аль Вір», номер запису 14369047. Підставою для цього стало рішення загальних зборів ТОВ «ПН «Аль Вір» від 19 лютого 2016 року (протокол № 01), за яким на зборах були присутні ОСОБА_4 і ОСОБА_9 - власник та директор товариства. В порядку формування статутного капіталу прийнято у власність товариства належну на праві власності ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, про що складений відповідний акт приймання-передачі від 19 лютого 2019 року.

З копії реєстраційної справи ТОВ «ПН «Аль Вір» встановлено, що станом на 11 серпня 2016 року ця справа містила лише документи щодо створення товариства в жовтні 2015 року, за якими єдиним його засновником був ОСОБА_9, розмір статутного капіталу - 2 000 грн. Такі ж відомості містить статут товариства, затверджений 13 жовтня 2015 року, згідно з пунктом 4.4 якого статутний фонд сформовано за рахунок майна засновника у розмірі 2 000 грн, що складає 100 процентів статутного внеску товариства.

30 травня 2016 року між ТОВ «ПН «Аль Вір» як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений ПН ММНО Душейко О. М., реєстровий № 780, згідно з яким ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 за 57 168 грн. Вказаним нотаріусом проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на згадану квартиру за номером запису 14807187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29895710, від 03 червня 2016 року.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Добросовісне придбання в розумінні статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону України «Про господарські товариства» акціонерне товариство, товариство з обмеженою і товариство з додатковою відповідальністю створюються і діють на підставі статуту, повне і командитне товариство - засновницького договору. Установчі документи товариства у випадках, передбачених чинним законодавством, погоджуються з Антимонопольним комітетом України. Установчі документи повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування, розмір та порядок утворення статутного (складеного) капіталу, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів, порядок підписання установчих документів, порядок внесення змін до установчих документів та порядок ліквідації і реорганізації товариства.

Зміни, які сталися в установчих документах товариства і які підлягають державній реєстрації в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Товариство зобов'язане протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення про внесення змін до установчих документів повідомити орган, що провів реєстрацію, для внесення необхідних змін до державного реєстру (частини перша, друга статті 7 Закону України «Про господарські товариства»).

Товариство має право змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір статутного (складеного) капіталу. Збільшення статутного (складеного) капіталу може бути здійснено лише після внесення повністю всіма учасниками своїх вкладів (оплати акцій), крім випадків, передбачених цим Законом. Зменшення статутного (складеного) капіталу при наявності заперечень кредиторів товариства не допускається. Рішення про зміну розміру статутного (складеного) капіталу товариства набирає чинності з дня внесення таких змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (стаття 16 Закону України «Про господарські товариства»).

Пунктом 4.6 статуту ТОВ «ПН «Аль Вір» також передбачено, що рішення щодо зміни статутного капіталу набувають чинності з моменту реєстрації відповідних змін та доповнень.

Згідно з частинами третьою, шостою статті 52 Закону України «Про господарські товариства» зміни до статуту, пов'язані із зміною розміру статутного капіталу та/або із зміною складу учасників, підлягають державній реєстрації в установленому законом порядку. Учаснику товариства з обмеженою відповідальністю, який повністю вніс свій вклад, видається свідоцтво товариства.

При реорганізації юридичної особи, учасника товариства, або у зв'язку із смертю громадянина, учасника товариства, правонаступники (спадкоємці) мають переважне право вступу до цього товариства. При відмові правонаступника (спадкоємця) від вступу до товариства з обмеженою відповідальністю або відмові товариства у прийнятті до нього правонаступника (спадкоємця) йому видається у грошовій або натуральній формі частка у майні, яка належала реорганізованій або ліквідованій юридичній особі (спадкодавцю), вартість якої визначається на день реорганізації або ліквідації (смерті) учасника. У цих випадках розмір статутного капіталу товариства підлягає зменшенню (стаття 55 Закону України «Про господарські товариства»).

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що на момент реєстрації права власності на спірну квартиру за товариством (28 квітня 2016 року) зміни щодо внесення до статутного капіталу товариства цього майна не були зареєстровані, а тому ТОВ «ПН «Аль Вір» не підтверджено факт передачі спірної квартири у його власність як внеску до статутного капіталу. Тобто на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 товариство не набуло право власності на спірну квартиру, тому це майно входило до спадкової маси, оскільки перебувало у власності спадкодавця на момент його смерті.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач, згідно зі статтею 388 ЦК України, має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). В такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню у справі за позовом про витребування майна.

Разом з цим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача також не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Під час розгляду цієї справи суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_2 була обізнана про стан здоров'я свого двоюрідного брата ОСОБА_10, який протягом 2015 року та до часу смерті тяжко хворів, і про наявність складеного ним заповіту на користь ОСОБА_1

Оцінюючи добросовісність набувача спірного майна, суди обґрунтовано виходили з того, що на підтвердження свого права власності на відчужувану квартиру ТОВ «ПН «Аль Вір» надані документи щодо набуття ними цього права 28 квітня 2016 року, тобто більш ніж через місяць після смерті ОСОБА_10, про день якої ОСОБА_2 була обізнана, а тому на час вчинення правочину щодо придбання нею квартири вона повинна була засумніватися у праві товариства на відчуження цього майна.

Верховний суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, так як ОСОБА_2 не мала перешкод у доступі до законодавства й, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_10 з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів її добросовісність під час набуття нею квартири у власність.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення місцевого суду (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої (у нескасованій та незміненій частині) та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги про те, що станом на час прийняття товариством оскаржуваного рішення позивач не був його учасником, оскільки став спадкоємцем лише 15 березня 2016 року, тобто його права ніяким чином не порушені, обґрунтовано спростовані апеляційним судом з посиланням на те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до Глави 29 ЦК України (захист права власності).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у нескасованій і незміненій частині) та апеляційного суду відповідають принципу верховенства права, засадам справедливості, добросовісності, розумності, вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2017 року, тому у зв'язку із залишенням цих рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство нерухомість «Аль Вір» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 грудня 2016 року у нескасованій і незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 грудня 2016 рокуу нескасованій і незміненійпісля апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик