Справа №333/5559/18
Провадження №2/333/351/19
РІШЕННЯ

Іменем України

09 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Холода Р.С.,

за участю: секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_3 до Міністерства Внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

12.10.2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Міністерства Внутрішніх Справ України про відшкодування моральної шкоди, посилаючись, на те, що він є батьком ОСОБА_5, який 10.06.2004 року помер у період проходження служби при виконанні службових обовязків.

Останній з 1998 року проходив службу в УДСБЕЗ УМВС України в Запорізькій області на посаді оперуповноваженого відділу по боротьбі з правопорушеннями у сфері інтелектуальної власності високих технологій.

10.06.2004 року ОСОБА_5 разом із іншими працівниками міліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виїхали в службове відрядження до м. Бердянськ, Запорізької області для проведення оперативно-розшукових заходів по встановленню особи. Того ж дня, приблизно о 20 год. 30 хв. вказані працівники міліції поверталися до м. Запоріжжя на автомобілі «DAEWOO NUBIRA» з державним реєстраційним номером 219-89 НР під керуванням ОСОБА_8, який допустив зіткнення з задньою частиною причепу автомобіля «КАМАЗ». Внаслідок ДТП пасажири легкового автомобіля ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали тяжкі тілесні ушкодження, не сумісні з життям і загинули на місці події.

Стосовно загибелі сина позивача було складено ОСОБА_9 про нещасний випадок, в якому вказано, що ОСОБА_5 загинув в результаті нещасного випадку, що стався в період проходження служби при виконанні службових обовязків. Факт перебування сина позивача на службі у вказаний період було також підтверджено актом розслідування нещасного випадку від 24.06.2004 року.

Передчасна смерть сина в результаті нещасного випадку, що стався під час виконання ним службових обовязків завдала позивачу страшенних душевних хвилювань, тому що втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яке не підлягає відновленню. Після смерті сина позивач залишився без спадкоємця, позбавлений можливості майнової та моральної підтримки сина у подальшому своєму житті та в старості залишився без опори і підтримки. У звязку з цим у ОСОБА_4 порушився нормальний сон, він почав відчувати порожнечу від втрати найріднішої людини, став подавленим та дратівливим, порушились нормальні стосунки з оточуючими людьми, зявилась розсіяність уваги. Позивач назавжди втратив спокій, оскільки відновити попередній стан життя неможливо.

Вказані обставини призвели ОСОБА_4 до тривалої депресії, котра супроводжувалась негативними думками, про приреченість на самотнє життя, на смерть без турботи та підтримки своєї дитини. Вказане викликало безсоння, короткотривалі часи сну супроводжувались жахливими снами. У звязку з трагічною подією, котра призвела до негативних змін у його житті та у свій час викликала фізичні і по теперішній час викликає сильні душевні страждання, призводить до невпевненості в собі та невпевненості в подальшому повноцінному житті, позивач вважає, що зазнав моральної шкоди, яку оцінює у 800 000 грн.

Вказану суму ОСОБА_4 просить суд стягнути з МВС України, так як його син проходив службу в УДБЕЗ УМВС України в Запорізькій області, яке підпорядковувалося зазначеному Міністерству. Враховуючи, що п.1 Положення про Міністерство Внутрішніх Справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №878 передбачено, що МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, тому позивач вважає, що обовязок держави відшкодувати йому завдану моральну шкоду покладається саме на МВС України як уповноважений орган державного управління

Ухвалою суду від 17.10.2018 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

19.11.2019 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому зазначено, що дійсно 10.06.200 4 року працівники УМВС України в Запорізькій області, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 перебували у службовому відрядженні та їх автомобіль, повертаючись до м. Запоріжжя з м. Бердянська, Запорізької області потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої працівники поліції загинули.

Для виїзду у це відрядження автомобіль «DAEWOO NUBIRA» з державним реєстраційним номером 219-89 НР надало приватне підприємство «Сонячне насіння». Вказаним транспортним засобом керував ОСОБА_8, саме з вини якого і відбулася ДТП. 11.06.2004 року прокуратурою Запорізького району Запорізької області було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України. Причиною нещасного випадку встановлено порушення правил безпеки дорожнього руху з боку ОСОБА_8.

За фактом дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули працівники УМВС України в Запорізькій області, вказаним Управлінням було проведено службове розслідування.

Відповідно до ОСОБА_9 про нещасний випадок від 30.06.2004, ОСОБА_9 розслідування групового нещасного випадку від 10.06.2004 смерть ОСОБА_5 кваліфіковано як таку, що сталася у період проходження служби в органах внутрішніх справ України при виконанні службових обовязків.

У позовній заяві та доданих до неї документах дані про вину безпосередньо посадових осіб МВС України у спричиненні позивачеві моральної шкоди відсутні. Крім того, працівники апарату МВС України безпосередньо не завдавали шкоди позивачу, тому просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Син ОСОБА_4 загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася у результаті порушення правил дорожнього руху ОСОБА_8, який керував автомобілем, де знаходився ОСОБА_5 На думку представника відповідача МВС України є неналежним відповідачем по заявленим позивачем вимогам, так як саме на ОСОБА_8 лежить обовязок з відшкодування шкоди ОСОБА_4

Крім того, загиблий ОСОБА_5 перебував в безпосередніх трудових відносинах з УМВС України в Запорізькій області (на теперішній час - ГУМВС України в Запорізькій області) та, відповідно, саме цей підрозділ забезпечував умови для проходження служби позивача та визначав контроль за дотриманням охорони праці та напрямками діяльності, у тому числі, за умовами несення служби працівниками. ГУМВС України в Запорізькій області є юридичною особою, яка самостійно відповідає по своїм зобовязанням. На цей час ГУМВС в області станом на 13.11.2018 перебуває у стані припинення і на теперішній час не ліквідовано.

Також, представник відповідача, враховуючи вимоги ст. ст. 1173, 1174 ЦК України вважає, що позивач повинен у справі залучити ще одного співвідповідача відповідний орган Державного казначейства України.

У подальшому, до суду, наполягаючи на своїй позиції, від представника відповідача надійшли клопотання про залучення як співвідповідачів у справі ГУМВС України в Запорізькій області та Державну казначейську службу. Враховуючи категоричну відмову представника позивача із залученням вказаних осіб, з урахуванням вимог ст.51 ЦПК України, судом було відмовлено у задоволенні зазначених клопотань.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав у повному обсязі, наполягав на його задоволенні та повністю підтвердив обставини, викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що в даному випадку фактично вина МВС України не доводиться, так як встановлено, що син позивача під час загибелі перебував у службових відносинах з відповідачем. Враховуючи, що МВС України є центральним органом виконавчої влади, тому ОСОБА_1 вважає, що обовязок держави відшкодувати ОСОБА_4 завдану моральну шкоду покладається саме на відповідача як уповноважений орган державного управління.

Представник відповідача у судовому засіданні ОСОБА_10 заперечувала проти задоволення позову на підставах, викладених у відзиві та додатково пояснила, що фактично винуватцем дорожньо-транспортної пригоди був водій автомобіля «DAEWOO NUBIRA» з державним реєстраційним номером 219-89 НР ОСОБА_8, який не був працівником МВС України. Крім того, працівники міліції в момент ДТП перебували не на службовому автомобілі. Відносно ОСОБА_11 було порушено кримінальну справу, про результати якої їй на цей час невідомо, саме останній на її думку, має відшкодувати моральну шкоду.

МВС України в даному випадку жодним чином не порушило права та інтереси позивача, а ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах саме з ГУМВС України в Запорізькій області. Крім того, держава страхувала життя сина позивача і це підтверджується виплатою 01.02.2005 року позивачу ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» страхової суми у розмірі 8 500 грн.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

ОСОБА_9 з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

ОСОБА_5 з 1998 року проходив службу в органах внутрішніх справ України та займав посаду оперуповноваженого відділу по боротьбі з правопорушеннями у сфері інтелектуальної власності високих технологій УДСБЕЗ УМВС України в Запорізькій області (а.с. 9, 12).

Відповідно до ОСОБА_9 розслідування нещасного випадку від 24.06.2004 року, складеного комісією УМВС України в Запорізькій області, 10.06.2004 року ОСОБА_5 разом з іншими працівниками міліції ОСОБА_6 і ОСОБА_7 виїхали у службове відрядження до м. Бердянська Запорізької області. Для виїзду у відрядження приватне підприємство «Сонячне насіння» надало автомобіль «DAEWOO NUBIRA» з державним реєстраційним номером 219-89 НР, яким керував ОСОБА_8, при цьому останній не був працівником МВС України.

Того ж дня, близько 22-00 год., коли працівники міліції поверталися на вказаному автомобілі до м. Запоріжжя, на автодорозі Сімферополь-Харків, їх автомобіль наздогнав автомобіль «КАМАЗ», який рухався у попутному напрямку. Наздогнавши «КАМАЗ», ОСОБА_8 перестроїв свій автомобіль на ліву смугу руху та почав його випередження, збільшився швидкість. В цей час, ОСОБА_8 побачив автомобіль, який рухався у зустрічному напрямку. З метою уникнення зіткнення, ОСОБА_8 почав пригальмовувати та приймати праворуч, допустивши зіткнення з задньою частиною причепу «КАМАЗа». В результаті зіткнення автомобілів, ОСОБА_5 та інші працівники міліції загинули на місці ДТП, а водій ОСОБА_8 був доставлений у лікарню.

11.06.2004 року прокуратурою Запорізького району Запорізької області за фактом ДТП було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України (а.с. 9-11).

ОСОБА_9 про нещасний випадок від 24.06.2004 року, складеного комісією УМВС України в Запорізькій області нещасний випадок з ОСОБА_5 10.06.2004 року стався при виконанні службових обовязків (а.с. 12-13).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

ОСОБА_9 з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди, яка в даному випадку, на думку суду, безумовно спричинена позивачу, ще не породжує обовязку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши субєкта такої відповідальності.

ОСОБА_9 зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.ст. 77,81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що фактично смерть ОСОБА_5 настала у звязку з дією джерела підвищеної небезпеки транспортного засобу «DAEWOO NUBIRA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, яке на той час належало приватному підприємству «Сонячне насіння». Водієм вказаного автомобіля був ОСОБА_8, який не перебував у трудових відносинах з МВС України.

Статтею 1187 ЦК України встановлено відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки та зазначено, що відповідальність несе особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

ОСОБА_9 статті 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивач у порушення вимог ст. ст. 77, 81 ЦПК України не довів факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні, чи наявність підстав для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини відповідача за ч.2 ст. 1167 ЦК України.

Сам факт смерті ОСОБА_5 при виконанні службових обовязків не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень Міністерства внутрішніх справ України, та не є підставою для відповідальності за ч.2 ст. 1167 ЦК України.

Крім того, слід зауважити, що ОСОБА_5 проходив службу в УМВС України у Запорізькій області, а не в Міністерстві внутрішніх справ України, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог щодо покладення обовязку з відшкодування моральної шкоди саме на відповідача.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до довідки Запорізької обласної дирекції ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» від 14.11.2018 року у звязку зі смертю ОСОБА_5 за державним обовязковим особистим страхуванням була нарахована і виплачена 01.02.2005 року страхова сума у розмірі 8 500 грн. (а.с. 75).

Зміст, коло субєктів і розмір відшкодування державного страхування у разі загибелі працівника міліції при виконанні службових обовязків були врегульовані ст. 23 Закону України «Про міліцію» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин). Водночас, цими спеціальними нормами відшкодування моральної шкоди не передбачалось.

Більш того, у правовій позиції викладеній Верховним Судом України в рішенні від 21.10.2012 року у справі №6-6989кс02 та ухвалі від 29.07.2003 року у справі №6-405кс03 також зазначено, що спеціальним законодавством, яке регулювало порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, відшкодування моральної шкоди працівникам (страхувальникам) не передбачалось.

Таким чином, позивачем на підтвердження позовних вимог щодо наявності факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, причинного звязку між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди, а також вини відповідача в її завданні, не було надано жодного належного та допустимого доказу, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 23, 1167, 1172, 1187 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 77, 81, 259, 264-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2, зареєстрований і мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до Міністерства Внутрішніх справ України (01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ) про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 19.04.2019 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод