Справа № 140/1365/18
Провадження № 22-ц/801/610/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 рокуСправа № 140/1365/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В.. ОСОБА_3, секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 16 січня 2019 року, ухваленого суддею Царапорою О.П. у м. Немирові (повний текст рішення складено 21 січня 2019 року), в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на майно,

встановив:

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на житловий будинок №23 по вул. Дружби у с.Райгород Немирівського району.

У позовній заяві ОСОБА_4 зазначила, що 30.01.1988 між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано 20.02.1991.

Під час шлюбу ОСОБА_5 07.07.1989 в інтересах сімї за спільні із позивачкою кошти укладено договір купівлі-продажу будинку без номера по вул. Дружби у с. Райгород Немирівського району Вінницької області.

03.09.1999 між сторонами було знову зареєстровано шлюб, який розірвано 16.03.2012.

Після розірвання між позивачем та відповідачем шлюбу 20.02.1989 спірний будинок залишався у їх спільному користуванні. За спільною згодою співвласників до будинку вселилася мати позивача ОСОБА_6, яка там проживала до дня смерті - 23.05.2015.

Після смерті матері позивачки, відповідач почав чинити перешкоди у використанні позивачем як житлового будинку, так і земельної ділянки, на якій розміщений вищезазначений житловий будинок.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно 20.07.2012 за відповідачем ОСОБА_5 зареєстровано право власності на будинок №23 по вул. Дружби с. Райгород Немирівського району.

У цьому реєстрі як підставу виникнення права власності зазначено «договір купівлі-продажу 07.07.1989 №21, дублікат якого виданий 01.06.2012».

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 16 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено, вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність викладених у рішенні суду висновків обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково взяв до уваги мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки вона стосувалася іншого будинку, який було придбано подружжям у 2006 році; факт безперешкодного проживання матері позивача у спірному будинку після розірвання шлюбу та поділу майна свідчить про відсутність спору між сторонами щодо порядку використання спірного будинку; висновки суду першої інстанції про можливість ОСОБА_4 довідатись про порушення її прав в 2012 році суперечить фактичним обставинам справи; спірний будинок не було включено в 2012 році до переліку майна, що підлягало поділу, що свідчить про відсутність у ОСОБА_4 до 2015 року обєктивної можливості знати про можливе порушення у подальшому її майнових прав; судом безпідставно стягнуто з позивача на користь відповідача судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач міг знати про порушення його прав та законних інтересів щодо частини майна, яке придбане у шлюбі, ще з 2012 року, а твердження позивача, що його права були порушені після смерті матері (23.05.2015) не можуть бути взяті до уваги, відтак, позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.01.1988, який 20.02.1991 розірвано (а.с.9).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.07.1989, посвідченого секретарем виконавчого комітету Райгородської сільської ради народних депутатів Немирівського району Вінницької області, ОСОБА_5 придбано житловий будинок в с. Райгород Немирівського району Вінницької області (а.с.5-6).

Вказаний будинок було придбано ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4

03.09.1999 між сторонами повторно зареєстровано шлюб, який згідно рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 16.03.2012 розірвано (а.с.11).

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_5 20.07.2012 зареєстровано право власності на спірний будинок. Право власності на будинок під номером 23 зареєстровано на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 01.06.2012 (а.с.8).

Виходячи з предмету спору, до спірних правовідносин при вирішенні спору підлягають застосуванню норми КпШС України 1969 року та ЦК України 1963 року.

Частиною другою статті 112 ЦК України УРСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою (ч. 1 ст. 23 КпШС України).

Твердження ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу, що спільний будинок придбано не за спільні кошти, а за кошти його батьків є голослівними, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17.

Враховуючи те, що спірний будинок придбано відповідачем 07.07.1989, тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, то, відповідно до вимог ст. 22 КпШС України, дане нерухоме майно, а саме житловий будинок №23 по вул. Дружби у с. Райгород Немирівського району є спільною власністю подружжя.

У силу вищевказаних норм ОСОБА_4 має законне право на частину спірного будинку. Таке право ОСОБА_4 не спростоване відповідачем.

ОСОБА_5 у суді першої інстанції заявлено по застосування строку позовної давності.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю.

При цьому, суд взяв до уваги, що між сторонами виникав спір щодо поділу спільного майна в натурі, у звязку з чим 05.10.2012 між ними укладено мирову угоду, та прийшов до висновку, що ОСОБА_4 могла знати про порушення її прав та законних інтересів щодо частини майна, яке придбане у шлюбі, ще з 2012 року.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Враховуючи викладене, строк позовної давності відраховується з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на таке майно.

Колегія суддів при вирішенні питання про пропуск ОСОБА_4 трирічного строку звернення до суду (позовної давності) з даним позовом враховує наступні обставини.

Право власності на спірний житловий будинок ОСОБА_5 зареєстровано лише в 2012 році на підставі дубліката договору купівлі-продажу, оригінал якого знаходиться у позивача, що не заперечувалось відповідачем. А тому стверджувати про обізнаність ОСОБА_4 про порушення її права як власника з 2012 року є безпідставним.

Також встановлено, що в спірному будинку тривалий час проживала мати позивача ОСОБА_6, яка померла 23.05.2015. Вказана обставина відповідачем не заперечувалась, а тому можна прийти до висновку, що мати позивача жила в будинку за згодою відповідача, що в свою чергу підтверджує відсутність спору між сторонами до дня смерті ОСОБА_6

Висновок суду про те, що між сторонами раніше існував спір щодо поділу спільного майна і у звязку з цим між ними 05.10.2012 було укладено мирову угоду, а відтак позивач міг знати про порушення його прав щодо спірного майна ще з 2012, є помилковим.

Як слідує із мирової угоди, укладеної між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 05.10.2012, предметом поділу спільного майна в натурі був інший житловий будинок за адресою: вул. Дружби, 29, с. Райгород Немирівського району Вінницької області.

Зазначення в тексті мирової угоди про відсутність в сторін претензій один до одного майнового характеру, а саме до майна, яке набуте спільно за час шлюбу, на думку апеляційного суду, стосується саме житлового будинку, з приводу якого було укладено мирову угоду (а.с.61).

Тобто, питання щодо поділу спірного будинку на час розгляду справи у 2012 році між сторонами не вирішувалося.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем по справі пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом, в результаті чого позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджуються матеріалами справи та не підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів вважає, що зазначені у рішенні підстави для відмови у задоволенні позову є взаємовиключними. У випадку, коли стороною у спорі заявлено про застосування позовної давності, однак, судом на підставі наявних у справі доказів встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на підставі недоведеності позовних вимог, а не через пропуск строку позовної давності (п. 11 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що строк звернення ОСОБА_4 до суду із позовом про визнання права спільної сумісної власності на майно не пропущено.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Фактично, виходячи із змісту позову та заперечень ОСОБА_5, відповідач не визнає за ОСОБА_4 її права на спірний будинок, в звязку чим остання звернулась до суду і просить визнати спірний будинок спільною сумісною власністю. Питання про поділ майна позивачем не ставилося.

Отже, ОСОБА_4 звернулась до суду за захистом свого права шляхом визнання права спільної сумісної власності на майно, а саме житловий будинок.

З огляду на викладене, у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

У п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст. 383 ЦПК України зазначено, що резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції повинна містити новий розподіл судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Зважаючи на викладене, клопотання ОСОБА_5 про відшкодування витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає.

Із ОСОБА_5 підлягає до стягнення на користь ОСОБА_4 судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 704,80 грн та судовий збір за перегляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 1057,20 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 16 січня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на майно задовольнити.

Визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на житловий будинок №23 по вул. Дружби у с. Райгород Немирівського району.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2) судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп. та судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 1057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень 20 коп.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

ОСОБА_3