№ 207/3983/18
№ 2/207/297/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року Баглійський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тюлюнової В. Г.

при секретарі: Куцевол Л. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Камянське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства Будшляхсервіс про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

09.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Приватного підприємства Будшляхсервіс про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 8181,72 грн. та моральної шкоди в сумі 50000,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач був прийнятий на роботу до відповідача з 11.06.2018 року на посаду дорожнього робітника 1 розряду на підставі наказу від 08.06.2018 року за № 168-к та вважав, що з ним було укладено безстроковий трудовий договір. Однак, 04.09.2018 року позивач був звільнений з посади на підставі наказу від 04.09.2018 року за № 196-к у звязку з закінченням строку дії трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України). Своє звільнення вважає незаконним, просить суд поновити його на роботі та стягнути суми за вимушений прогул та моральну шкоду.

В подальшому позивач змінив позовні вимоги та просив суд визнати незаконним наказ відповідача від 08.06.2018 року за № 168-к в частині зазначення строку роботи; визнати незаконним наказ відповідача від 04.09.2018 року за № 196-к про звільнення позивача з роботи; змінити підставу та дату звільнення позивача; зобовязати відповідача сплатити лікарняні листки непрацездатності; виплатити вихідну допомогу при звільненні; стягнути моральну шкоду в сумі 50000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 акціонерне товариство Будшляхсервіс подав відзив на позовну заяву та проти позову заперечував з підстав того, що позивачу було відомо про укладення з ним строкового трудового договору, адже він був ознайомлений із наказом про прийняття на роботу від 08.06.2018 року за № 168-к. Щодо стягнення сум, відповідач вказав на безпідставність їх стягнення через недоведеність, зокрема моральних страждань тощо. Проти зміни позовних вимог відповідач заперечував на підставі того, що процесуальним законом забороняється змінювати одночасно і предмет позову, і його підстави. Просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

03.12.2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі, розгляд справи неодноразово відкладався по причині неявки сторін, їх представників та зміни позовних вимог і подання заяв по суті справи.

У судове засідання позивач зявився, наполягав на задоволенні змінених позовних вимог. Представник позивача ОСОБА_3, змінений позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач в особі керівника (директора) ОСОБА_4 до суду не зявився, надав відзив , в якому позов не визнав та у його задоволенні просив відмовити в повному обсязі.

Представник Приватного підприємства Будшляхсервіс адвокат ОСОБА_5 просила відмовити в задоволенні позовних вимог, за відсутності правових підстав для задоволення позову.

Вислухавши позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, керуючись завданнями цивільного судочинства, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Судом встановлено, що позивач змінив свої позовні вимоги, керуючись правом, передбаченим ч. 3 ст. 49 ЦПК України, однак суд не приймає до уваги таку зміну позовних вимог, адже позивачу забороняється змінювати одночасно і предмет позову, і його підстави.

Як випливає із позовної заяви, позивач просив поновити його на роботі, тобто оспорював звільнення з роботи з підстав того, що між ним та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір, а звільнення відбулося на підставі закінчення строку трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Одночасно з цим, відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Отже, зміна формулювання причини звільнення, фактично, виключає поновлення на роботі у звязку із незаконним звільненням та є іншим предметом спору. Щодо підстав позову про зміну формулювання причини звільнення, то ці підстави випливають із неправильності формулювання причини звільнення, а також невідповідності таких причини законодавству, тобто є, фактично, виправленням помилки роботодавця, яка може порушувати права та інтереси позивача.

Додатково, позивач просив визнати накази відповідача незаконними та стягнути з нього грошові кошти за лікарняними листками, що також є окремим предметом позову з відповідними підставами, зокрема: недодержання відповідачем порядку видання наказів, їх недійсність, невиконання відповідачем зобовязання по оплаті лікарняних тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, фактично, змінив предмет позову та його підстави, що заборонено процесуальним законом. Тому, суд розглядає позовні вимоги позивача викладені в його первісному позові, а саме: про поновлення на роботі та стягнення сум за вимушений прогул і моральної шкоди.

Згідно із заявою позивача від 08.06.2018 року (а. с. 65), останній просить відповідача прийняти його на роботу робітником 1 розряду за строковим трудовим договором з 11.06.2018 року до 04.09.2018 року.

Згідно наказу від 08.06.2018 року за № 168-к (а. с. 7 та а. с. 66) позивача було прийнято на роботу до відповідача на посаду дорожнього робітника 1 розряду за строковим трудовим договором з 11.06.2018 року до 04.09.2018 року. З наказом був ознайомлений позивач під розпис на тексті цього наказу.

На підставі наказу від 04.09.2018 року за № 196-к (а. с. 8 та а. с. 67), позивача було звільнено з посади дорожнього робітника 1 розряду у звязку із закінченням строку трудового договору.

Вищевказане підтверджується копією трудової книжки позивача (а. с. 9). У звязку із тим, що вказані обставини наведені у доказах сторони позивача та відповідача, кожна сторона на них посилається, суд вважає, що сторони не оспорюють ці обставини та визнають їх.

В день звільнення, а також 07.09.2018 року, відповідачем на адресу позивача були направлені повідомлення про необхідність отримати трудову книжку, однак повідомлення було повернуто з причин його неотримання позивачем (а. с. 71 78).

Встановлено, що в період з 31.08.2018 року до 09.10.2018 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у відділені судинної нейрохірургії КЗ ДОКЛМ (а. с. 12 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як зазначає позивач у позові, трудову книжку він отримав лише 10.10.2018 року (після виписки з лікарні), отже станом на день звернення із позовом до суду (09.11.2018 року), строк для такого звернення позивачем не пропущений.

Трудовим законодавством передбачена можливість укладення трудових договорів як на невизначений строк (безстрокових договорів), так і на визначений строк (строкових договорів).

Відповідно до ст. 23 КЗпП України, трудовий договір між працівником і власником або уповноваженим ним органом може бути укладено на визначений строк, установлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до розяснень, що містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності та пологах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в звязку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Однією з особливостей трудового договору, укладеного на визначений строк, є можливість роботодавця припинити трудові відносини з працівником в звязку із закінченням строку договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП.

Суд зазначає, що на відміну від припинення трудового договору, укладеного на невизначений строк, звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП у звязку із закінченням строку трудового договору не вимагає від роботодавця будь-яких додаткових дій, спрямованих на його припинення, оскільки воля сторін щодо моменту припинення такого договору була узгоджена та зафіксована ними під час його укладення.

Тому, суд приходить до висновку, що припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив, коли звертався із заявою про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виявив і волю на припинення такого договору після закінчення строку, на який його було укладено. Власник не зобовязаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

З приводу недопустимості звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, у п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 9 зазначено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених ст. 40, 41 КЗпП, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства проводиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Такі ж висновки слідують із наведених норм закону.

Отже, відповідно до діючого законодавства заборона звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності поширюється виключно на випадки припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця. Натомість припинення трудового договору у звязку із закінченням строку не є ініціативою роботодавця, а є обставиною, яка не залежить від волі сторін трудового договору, у звязку із чим зазначена заборона не поширюється на випадок припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП.

Таким чином, суд приходить до висновку про законність звільнення позивача та відсутності підстав для його поновлення на роботі.

У звязку із тим, що звільнення позивача було законним, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адже такий можливо стягнути лише при задоволені позову про поновлення на роботі (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

В частині вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що положеннями ст. 1167 ЦК України передбачені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем була заподіяна матеріальна або моральна шкода, а доводи позивача про це є його припущеннями, бо не перебувають у причинно-наслідковому звязку із діями чи бездіяльністю відповідача.

Крім того, як було зазначено раніше, дії відповідача є цілком правомірними, що виключає можливість стягнення з нього моральної чи матеріальної шкоди.

Таким чином, в частині вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У суду не виникає сумнівів щодо того, що сторони при укладанні трудового договору досягли згоди, зокрема: щодо строку дії цього договору, що підтверджується доказами наданими, як позивачем, так і відповідачем.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Витрати, пов'язані з розглядом справи, від сплати яких позивач звільнений при зверненні до суду, вважає за необхідне покласти на рахунок держави.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Будшляхсервіс про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 8181,72 грн. та моральної шкоди в сумі 50000,00 гривень відмовити в повному обсязі.

Витрати, пов'язані з розглядом справи, від сплати яких позивач звільнений, покласти на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В. Г. Тюлюнова