Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 301/730/15-ц

провадження № 61-5093св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Кожух О. А., Ігнатюка Б. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення меж земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Виконавчого комітету Іршавської селищної ради депутатів трудящих від 25 березня 1976 № 30 ОСОБА_6 виділена земельна ділянка площею 0,07 га для будівництва житлового будинку, ділянку відведено в натурі. За будівельною документацією відстань від будинку з правого боку до межі земельної ділянки складала 0,5 м. Будинок АДРЕСА_1 був прийнятий до експлуатації 24 жовтня 1986 року, відхилень від будівельної документації не було виявлено. ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач успадкувала його майно.

Рішенням Іршавської районної ради від 29 березня 2013 року № 854 позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1. При виготовленні проекту землеустрою з'ясувалося, що ОСОБА_5 всупереч рішенню Виконавчого комітету Іршавської селищної ради від 25 березня 1976 року № 30 отримав право власності на земельну ділянку впритул до будинку позивача.

ОСОБА_3 у судовому порядку оспорила рішення Іршавської міської ради, на підставі якого ОСОБА_5 надано у власність земельну ділянку та виданий йому державний акт про право власності на земельну ділянку.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25 червня 2014 року її вимоги задоволені. Під час розгляду судом справи встановлено точну межу між суміжними земельними ділянками, однак, при виконанні проекту землеустрою ОСОБА_5 відмовився підписати акт приймання-передачі межових знаків на зберігання. ОСОБА_3 звернулася з відповідною заявою до Іршавської міської ради, як, рішенням від 17 грудня 2014 року № 1566 відмовила їй в узгодженні меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку із суміжним землекористувачем ОСОБА_5 Чинною постановою Іршавського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року це рішення за позовом ОСОБА_3 скасоване як протиправне.

Рішенням Іршавської міської ради від 19 лютого 2015 року № 1716 відмовлено позивачу в узгодженні меж земельної ділянки без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_5

Посилаючись на ці обставини та статтю 158 ЗК України щодо захисту прав на земельну ділянку шляхом вирішення судом спору щодо меж ділянки, а також на статтю 16 ЦК України, позивач просила встановити межі земельної ділянки між суміжними землекористувачами: ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) та ОСОБА_5 (АДРЕСА_2) відповідно до меж, встановлених проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки за наступними координатами: поворотні точки 1 (х - 5344852,813, у - 1265519,317), 14 (х - 5344850,515, у - 1265512,025), 13 (х - 5344845,973, у - 1265496,130), 12 (х - 5344844,667, у - 1265491,525), 11 (х - 5344842,632, у - 1265484,897), 10 (х - 5344839,845, у - 1265474,390).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 07 червня 2016 року в складі судді Марковича І. І. позов задоволено.

Встановлено межі земельної ділянки між суміжними користувачами: ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) та ОСОБА_5 (АДРЕСА_2) відповідно до встановлених меж проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки за наступними координатами: поворотні точки 1 (х - 5344852,813, у - 1265519,317), 14 (х - 5344850,515, у - 1265512,025), 13 (х - 5344845,973, у - 1265496,130), 12 (х - 5344844,667, у - 1265491,525), 11 (х - 5344842,632, у - 1265484,897), 10 (х - 5344839,845, у - 1265474,390).

Рішення суду першої інстанції мотивоване обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 07 червня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач обрав неналежний спосіб захисту права, суд першої інстанції неправильно застосував статті 116, 118 ЗК України, порушено компетенцію уповноважених органів, зокрема, органу місцевого самоврядування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 просять рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги статей 55, 124 Конституції України, частину п'яту статті 158 ЗК України, висновки суду не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що судом правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що рішенням Виконавчого комітету Іршавської селищної ради депутатів трудящих від 25 березня 1976 року № 30 у смт Іршаві надані земельні ділянки для будівництва житлових будинків: площею 0,07 га - на АДРЕСА_1 ОСОБА_6; площею 0,07 га - на АДРЕСА_2 ОСОБА_5 Ділянки відведені в натурі, передані у безстрокове користування, на будівництво одержані дозвільні документи, оформлені будівельні паспорти, обидва будинки прийняті до експлуатації 24 жовтня 1986 року, відхилень від будівельної документації не було зафіксовано.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, його майно успадкувала дружина - позивач ОСОБА_3, якій 18 жовтня 2001 державним нотаріусом Іршавської державної нотаріальної контори за реєстровим номером ІІ-998 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок № АДРЕСА_1, що цього ж дня за реєстровим номером 983 зареєстрований за нею Іршавським бюро технічної інвентаризації.

27 грудня 2007 року на підставі рішення Іршавської міської ради від 28 листопада 2005 року ОСОБА_5 виданий державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,0705 га, розташовану на АДРЕСА_2 і призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку.

17 серпня 2012 року Іршавська міська рада прийняла рішення № 637, яким надала ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,07 га за адресою: АДРЕСА_1. У подальшому рішеннями Іршавської міської ради від 29 березня 2013 року № 854 та від 14 травня 2014 року № 1360 строк дії зазначеного дозволу продовжувався.

Посилаючись на порушення її прав зі сторони суміжного землевласника, ОСОБА_3 у травні 2013 року оспорила законність набуття ОСОБА_5 зазначеної вище земельної ділянки у власність.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2014 року, скасовано рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2014 року, позов ОСОБА_3 до Іршавської міської ради, ОСОБА_5 про скасування рішення, державного акта про право власності на земельну ділянку, зобов'язання вчинити дії задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Іршавської міської ради від 28 листопада 2007 року «Про затвердження технічної документації по передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку ОСОБА_5, мешканцю м. Іршава, АДРЕСА_2, в м. Іршава, АДРЕСА_2»; визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27 грудня 2007 року, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 виданий ОСОБА_5; зобов'язано ОСОБА_5 відновити стан земельної ділянки ОСОБА_3 шляхом знесення самовільно збудованої огорожі на відрізку довжиною 8,01 м від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку на АДРЕСА_1, встановлену на належній на праві користування ОСОБА_3 земельній ділянці.

Судовими рішеннями на підставі, зокрема висновку судової землевпорядної експертизи від 25 грудня 2013 року № 190 встановлено, що частина земельної ділянки площею 18,7 кв. м по межі між земельними ділянками, яка відводилася для забудови ОСОБА_3, зайнята ОСОБА_5, а на відрізку довжиною 8,1 м ОСОБА_5 на належній ОСОБА_3 на праві користування земельній ділянці встановив огорожу. Під час апеляційного розгляду справи обидві сторони пояснили, що рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25 червня 2014 року було виконане, огорожа ОСОБА_5 демонтована, виконавче провадження закінчене, проте, як зазначала сторона позивача, через деякий час ОСОБА_5 знову встановив огорожу.

Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, а також обставини, визнані сторонами, враховуються за правилами частин першої, третьої статті 61 ЦПК України 2004 року.

Таким чином, факт порушення земельних прав ОСОБА_3 суміжним землекористувачем ОСОБА_5 мав місце, був установлений судом, ОСОБА_3 реалізувала своє право на захист земельних прав і законних інтересів.

Із визнанням недійсним правовстановлювального рішення щодо надання ОСОБА_5 у власність земельної ділянки та зі скасуванням похідного від такого рішення державного акта про право власності на земельну ділянку право власності ОСОБА_5 на відповідну земельну ділянку припинилося, обидві суміжні земельні ділянки перебувають у власності територіальної громади в особі Іршавської міської ради, а у сторін перебувають у фактичному володінні та користуванні.

Як відомо з матеріалів справи та з позицій сторін, спір щодо користування суміжними земельними ділянками по межі, що їх розділяє, між ними фактично не припинився.

Рішенням Іршавської міської ради від 17 грудня 2014 року № 1566 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про погодження їй межі земельної ділянки із суміжним землекористувачем ОСОБА_5 без погодження з ним.

Постановою Іршавського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року рішення Іршавської міської ради від 17 грудня 2014 року № 1566 за адміністративним позовом ОСОБА_3 визнано протиправним і скасовано, встановлено, що при виконанні для ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5 відмовився підписати акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при тому, що рішенням органу місцевого самоврядування та судовим порядком встановлено, що межа земельної ділянки знаходиться на відстані 0,5 м від належного позивачу будинку, а також встановлено точну межу земельної ділянки із ділянкою ОСОБА_5 як суміжного землекористувача.

Рішенням Іршавської міської ради від 19 лютого 2015 року № 1716 ОСОБА_3 відмовлено в узгодженні меж земельної ділянки без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_5

Особа вправі вимагати захисту свого цивільного права та інтересу не у будь-який спосіб, а лише у той, який передбачений законом або договором, а також у спосіб, що виходячи з обставин справи може забезпечити ефективний захист права (інтересу), зокрема, поновлення права внаслідок забезпечення реальної можливості належного виконання судового рішення, що є однією з умов його законності (частини п'ятої статті 124 Конституції України, частини перша, друга статті 368 ЦПК України).

Можливість реально виконати рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Зазначене відповідає правовому висновку висловленому Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами та здійснює своє право на захист (частина перша статті 12, частина перша статті 10, частина друга статті 11 ЦПК України, частина перша статті 20 ЦК України,) суд, вирішуючи позов, повинен виходити з того, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, суд має діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд не вправі втручатися в компетенцію відповідних державних органів, установ, підприємств, посадових осіб, які здійснюють власні або делеговані повноваження, а вирішує спір, який виник із таких дій (бездіяльності).

ОСОБА_3, вважаючи свої земельні права (зокрема, на узгодження меж земельної ділянки) порушеними, пред'явила до ОСОБА_5 вимогу, якою просила встановити межі земельної ділянки із ділянкою цього суміжного землекористувача відповідно до меж, встановлених проектом землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки за наступними координатами: поворотні точки 1 (х - 5344852,813, у - 1265519,317), 14 (х - 5344850,515, у - 1265512,025), 13 (х - 5344845,973, у - 1265496,130), 12 (х - 5344844,667, у - 1265491,525), 11 (х - 5344842,632, у - 1265484,897), 10 (х - 5344839,845, у - 1265474,390).

Така вимога в контексті підстав, з яких був пред'явлений позов, його мотивації та у взаємозв'язку з обставинами справи не ґрунтується на нормах матеріального права, не відповідає вимогам процесуального права, а відтак не можке бути задоволена із дотриманням положень закону і, відповідно, не може мати наслідком захист права.

Однією з ключових підстав пред'явленого до ОСОБА_5 позову із відповідним обґрунтуванням правової позиції позивача є його незгода із рішенням Іршавської міської ради від 19 лютого 2015 року № 1716 про повторну відмову в узгодженні меж земельної ділянки без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_5, про що зазначено в позовній заяві.

Відповідно до статей 140, 144, 145 Конституції України, статей 4, 25, 59, 71, 73, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення органу місцевого самоврядування (ради), оскільки не скасоване, є обов'язковим до виконання на відповідній території, права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку, у такому ж порядку вирішуються спори про поновлення порушених прав фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування. Спір про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян, які не погоджуються з відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, розглядається судом (частини перша, третя, п'ята статті 158 ЗК України).

Отже, рішення Іршавської міської ради від 19 лютого 2015 року № 1716 є чинним і обов'язковим до виконання, ОСОБА_3 його не оспорювала, натомість пред'явила лише до ОСОБА_5 позов про встановлення меж, тоді як рішення і дії ради є для позивача перешкодою у набутті та оформленні права власності на земельну ділянку, на що він сам вказує в заяві.

За обставинами справи, Іршавська міська рада крім того, що прийняла рішення, яке, на думку позивача, перешкоджає в реалізації її земельних прав, є й органом місцевого самоврядування, через який територіальна громада здійснює право комунальної власності на земельні ділянки, що знаходяться на АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 перебувають у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_3 і ОСОБА_5 відповідно. Тобто, спір, ініційований одним із користувачів земельних ділянок, стосується визначення меж земельних ділянок, які належать територіальній громаді.

Іршавська міська рада як уповноважений на прийняття відповідних рішень у сфері земельних відносин орган місцевого самоврядування та уповноважений орган громади, що здійснює право власності на спірні земельні ділянки, межі яких просила встановити позивач, участі в справі не брала.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд не є суб'єктом землеустрою та не має ні повноважень і права, ні реальної можливості встановлювати межі земельної ділянки, у тому числі із зазначенням координат поворотних точок, зазначених позивачем. Відповідні дії, оскільки є елементами землеустрою, належать до компетенції розробника проекту землеустрою, а погодження, затвердження землевпорядної документації належить до компетенції відповідних органів виконавчої влади та місцевого самоврядування.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає статті 263 ЦПК України, при вирішенні справи суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик