ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 641/216/19

Провадження № 22-ц/818/2486/19

10 червня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 березня 2019 року (суддя Чайка І.В.)

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про визнання недійсним договору про реструктуризацію заборгованості за послуги з теплопостачання,-

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП «ХТМ» про визнання недійсним договору про реструктуризацію заборгованості за послуги з теплопостачання.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 13.01.2018 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 . Після спливу двох місяців - 20.03.2018 року між нею та відповідачем було укладено договір № 172/0576 про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою придбаної квартири. Того ж дня між позивачем та відповідачем укладено договір про реструктуризацію заборгованості за послуги з теплопостачання №1869, предметом якого є реструктуризація заборгованості з оплати послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що була визначена в сумі 31057,23 грн., яка виникла станом на 01.03.2018 року. При підписанні договору про реструктуризацію вона не знала суми заборгованості, що виникла за період з 13.01.2018 року по 20.03.2018 року, тобто після придбання нею квартири. Згодом у неї виникли сумніви щодо суми заборгованості і вона звернулася до відповідача з листом скорегувати суму боргу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є споживачем послуг лише з 13.01.2018 року, та сума заборгованості в розмірі 31 057,23 грн. є помилковою. 30.11.2018 року у відповідь на зазначений лист відповідач відмовив у корегуванні суми боргу з посиланням на укладення договору реструктуризації боргу. З цього листа їй стало відомо, що заборгованість у розмірі 28395,86 грн. склалася станом на 13.01.2018 року, тобто до придбання нею квартири.

Просила визнати укладений між нею та відповідачем договір про реструктуризацію заборгованості за послуги з теплопостачання №1869 від 20.03.2018 року недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, так як при його укладенні сталася помилка, оскільки позивач не приймала на себе чужу заборгованість.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позов, просили його задовільнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 березня 2019 рокупозов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати за постановити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що помилково вважала себе боржником на суму боргу у розмірі 31057, 23 гривень. У випадку відсутності такої помилки правочин щодо реструктуризації заборгованості не відбувся б.

Правом на надання відзиву відповідач не скористався.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу від 13.01.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бакумовою А.В., реєстр. № 42, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 26-30).

20.03.2018 року ОСОБА_1 звернулася до КП «ХТМ» з заявою про переоформлення особового рахунку по квартирі АДРЕСА_1 на її ім`я, зміну опалювальної площі квартири та проведення нарахування за гарячу воду на одну особу ( а.с. 46).

В цей же день між позивачем та відповідачем укладений договір № 172/0576 про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води ( а.с. 12-23).

Також 20.03.2018 року між сторонами укладений Договір про реструктуризацію заборгованості за послуги з теплопостачання № 1869 ( Далі - Договір реструктуризації). Відповідно до п.1,2 Договору реструктуризації його предметом є реструктуризація теплопостачання в сумі 31057,23 гривень, яка виникла станом на 01.03.2018 року. ОСОБА_1 підписала зазначений договір ( а.с. 24-25).

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з листом про корегування суми заборгованості з урахуванням набуття нею права власності на квартиру з 13.01.2018 року ( а.с. 31).

КП «ХТМ» своїм листом від 30.11.2018 року повідомило позивачу про відсутність підстав для скасування заборгованості ( а.с. 32).

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно із ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.ст.12, 81-82 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як на підставу заявлених вимог посилається на ч.1 ст.229 ЦК України, вказуючи, що договір про реструктуризацію було укладено під впливом помилки в частині суми заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з вищенаведеного, оскільки судом не встановлено під час розгляду справи наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків, позивачем не надано належних доказів, які б вказували на помилку відносно суми заборгованості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко