ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2320/19 Справа № 174/438/18 Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І МЕ Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.08.2008 року, між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, про що свідчить його підпис в заяві. Відповідно до п. 3.2, п.3.3 умов та правил надання банківських послуг, відповідач також надав згоду, на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає згоду банку в будь-який момент (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідно до п. 6.5, 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, та штрафи при порушенні строків платежів по кожному з грошових зобовязань. В звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором, відповідач станом на 30.04.2018 року має заборгованість 38214,78 грн., яка складається з наступного: 12484,10 грн. - заборгованість за кредитом; 23284,74 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 150.00 грн.- заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1795,94 грн. - штраф (процентна складова). Просять стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість за кредитним договором та понесені ними судові витрати (а.с.2-4).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору - відмовлено (а.с. 176-182).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.187-190).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що факт перебування сторін у договірних відносинах підтверджується договором № б/н від 11.08.2008 року, згідно якого ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 15000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а ОСОБА_1 зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати його ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, та штрафи при порушенні строків платежів по кожному з грошових зобовязань (а.с.9-16).

Факт отримання та користування кредитною карткою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підтверджується виписками по кредитному рахунку ОСОБА_1, які містять відомості про рух грошових коштів на його карті за період з 01.08.2008 року по 06.09.2018 року (а.с.99-102, 146-149)

Згідно довідки, наданої позивачем, між ПАБ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н від 11.08.2008 р., останній отримав кредитну карту № 107064, зі строком дії до 08/2012 року (а.с.104, 151)

Розмір заборгованості ОСОБА_1 позивач обґрунтував розрахунком заборгованості і станом на 30.04.2018 року нарахував її у розмірі 38214,78 грн., яка складається з наступного: 12484,10 грн. - заборгованість за кредитом; 23284,74 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 150.00 грн.- заборгованість з пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1795,94 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.5-8)

Згідно цього ж розрахунку, останній платіж по погашенню кредиту відповідачем здійснено 26.01.2012 року у розмірі 940 грн. 00 коп., а з 08.01.2017 р. по 30.04.2018 р. суми, стягнуті з відповідача в порядку примусового виконання органами ДВС за виконавчим надписом нотаріуса, що сторонами не заперечується.

Згідно рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.12.2017 року по справі ЄУН 174/552/17, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про захист прав споживача шляхом визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, третя особа - Вільногірський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 1260 вчинений 12.05.2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про стягнення зі ОСОБА_1, на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» невиплачених в строк відповідно до умов Кредитного договору від 05.08.2008 року та розрахунку заборгованості за договором станом на 29.02.2016 року, грошових коштів у сумі 34037 грн. 02 коп. за період з 5 серпня 2008 року по 29 лютого 2016 року (а.с.164-170). Підставою для прийняття вказаного рішення, зокрема, слугувало те, що з дня виникнення вимоги минуло більше трьох років (а.с.168).

Відмовляючи з задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із даним позовом, про застосування якої було заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 549 ЦК України визначено підстави та порядок сплати неустойки (штрафу, пені).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За правилами статей 526, 530, 610 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що між ПАБ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н від 11.08.2008 року, останній отримав кредитну карту № 107064, зі строком дії до 08/2012 року (а.с.104,151).

У зв'язку із неналежним виконанням своїх зобов'язань станом на 30.04.2018 року утворилась заборгованість у розмірі 38214,78 грн., яка складається з наступного: 12484,10 грн. - заборгованість за кредитом; 23284,74 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;150.00 грн.- заборгованість з пенею та комісією, 500,00 грн. -штраф (фіксована частина); 1795,94 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.5-8).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (ч.1 ст.266 ЦК України).

Відповідно ж до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16 та від 23 листопада 2016 року у справі №6-2104цс16.

Матеріалами справи встановлено, що останній платіж за спірним договором відповідачем було здійснено 26.01.2012 року на суму 940 грн. 00 коп., термін дії карти відповідача сплинув у серпні 2012 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, випискою за спірною карткою та довідкою про термін її дії.

Тобто з цього часу у позивача виникло право вимоги, до суду ж він звернувся з даним позовом 04 червня 2018 року.

Факт здійснення добровільних платежів на погашення боргу у період з січня 2017 року по січень 2018 року відповідач заперечує, і як встановлено судом 1 інстанції, за вказаний період стягнення з відповідача проводилися примусово органами Державної виконавчої служби в порядку виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2 від 12.05.2016 року, який рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.12.2017 року визнаний таким, що не підлягає виконанню, а тому колегія суддів вважає, що суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, що у даному випадку не мало місце переривання перебігу позовної давності, з позовом до суду позивач звернувся лише 04.06.2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, встановленого законом, про застосування якого просить відповідач.

Також суд1 інстанції правомірно не взяв до уваги посилання позивача на те, що сторонами погоджено про збільшення строку позовної давності, оскільки матеріали справи не містять належного договору про збільшення строку позовної давності за спірним кредитним договором, а п.п.п 1.1.7.31 про позовну давність, що становить 50 років та стосується вимог банка про повернення кредиту, сплати відсотків за використання кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, які містяться в Умовах, не підписані сторонами, зокрема позичальником, а отже не є договором в розумінні вимог ст. 259 ЦК України.

З урахуванням зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням положень ст. ст. 256, 257, 258, 266, 267 ЦК України, застосувавши позовну давність, про що було заявлено відповідачем по справі. Судом першої інстанції всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо була надана оцінка наявних в матеріалах справи доказів.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом 1 інстанції безпідставно застосовано строк позовної давності, оскільки відповідно до розрахунку, який судом визнано належним доказом та який не спростовано відповідачем вбачається, що боржником виконані платежі: 28.12.2017 року у сумі 1006,35 грн., 10.01.2018 року у сумі 678,86 грн., а тому позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дані платежі були проведенні в період коли з відповідача проводилося примусове стягнення органами Державної виконавчої служби в порядку виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2 від 12.05.2016 року, який рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.12.2017 року визнаний таким, що не підлягає виконанню, а тому колегія суддів вважає, що суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, що у даному випадку не мало місце переривання перебігу позовної давності.

Апелянт не скористалася наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: