Постанова

Іменем України

04 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 510/1138/13-ц

провадження № 61-48344св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитного договору та договору застави рухомого майна припиненими.

Позовна заява мотивована тим, що 01 серпня 2006 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк»,укладено кредитний договір, за яким отримано на споживчі цілі для придбання транспортного засобу кредит у сумі 74 140 грн під 15,84 % річних, строком повернення не пізніше 1 серпня 2013 року.

Крім того, у той же день між сторонами було укладено договір застави рухомого майна, за умовами якого, для забезпечення виконання його зобов'язань за кредитним договором у заставу банку був переданий автомобіль Daewoo Lanos, номерний знак НОМЕР_1.

Зазначила, що зобов'язання за кредитним договором виконала у повному обсязі та звернулась до банку для видачі довідки про відсутність заборгованості й розірвання договору застави, однак 30 жовтня 2011 року отримала лист, де зазначено про наявність заборгованості у сумі 17 170,98 грн.

Проте, вважала зобов'язання за вказаним кредитним договором виконаним у повному обсязі, а банк помилково нарахував їй вказану заборгованість.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила суд: визнати кредитний договір від 01 серпня 2006 року припиненим у зв'язку з його виконанням; визнати договір застави рухомого майна від 01 серпня 2006 року припиненим у зв'язку з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання з 08 жовтня 2011 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2016 рокупозов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано кредитний договір від 01 серпня 2006 року, укладений із ОСОБА_4,припиненим у зв'язку із його виконанням з 08 жовтня 2011 року.

Визнано договір застави рухомого майна від 01 серпня 2006 року, укладений із ОСОБА_4,припиненим у зв'язку із припиненням забезпеченого заставою зобов'язання з 08 жовтня 2011 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 здійснила дострокове погашення кредиту сплатою банку грошових коштів у сумі 85 492,59 грн, додаткових угод до кредитного договору ОСОБА_4 не підписувала. Пославшись на те, що банки повинні отримати письмове підтвердження про ознайомлення з інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що банки не вправі змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін, вважаючи порушеними права ОСОБА_4, як споживача, суд дійшов висновку про порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» майнових прав (умов кредитного договору, договірних зобов'язань) ОСОБА_4 і чинного законодавства.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2016 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів відсутності у неї заборгованості за кредитним договором від 01 серпня 2006 року. Суд вважав, що встановлення факту відсутності заборгованості за кредитним договором потребує спеціальних згань, однак економічна експертиза у справі не проводилась, а, відтак, доводи ОСОБА_4 у тій частині, що сплата 85 708,53 грн. є виконанням зобов'язання у повному обсязі ґрунтується на припущеннях, що суперечить положенням частини 4 статті 60 ЦПК України 2004 року.

При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що банк повідомив позичальника про збільшення відсоткової ставки з 01 лютого 2009 року листом, який було направлено на адресу позичальника, тому збільшив відсоткову ставку у визначеному договором порядку. Таке рішення прийнято банком 08 січня 2009 року, тобто до внесення змін у статтю 1056-1 ЦК України, якою встановлено заборону банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку.

Заборгованість ОСОБА_4 станом на 18 січня 2017 року становить 106 514,34 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд надав неправильну правову оцінку наданим банком доказам, а саме випискам з рахунку позичальника. Вважає, що з наданих виписок по рахунку вбачається, що банк не змінював відсоткову ставку в 2009 році, а станом на 28 травня 2013 року у неї не було заборгованості.

Посилається на те, що банк не надав належних доказів, що він повідомив її про збільшення розміру відсоткової ставки, тому таке збільшення вважає неправомірним. При цьому посилається на частину третю статті 1056-1 ЦК України, якою встановлено, що умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 2.3.1 кредитного договору від 01 серпня 2006 року встановлено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення договору; зміні облікової ставки Національного банку України; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України).

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд, встановивши, що банк повідомив позичальника про збільшення відсоткової ставки з 01 лютого 2009 року листом, який було направлено на адресу ОСОБА_4, що підтверджено копією листа від 08 січня 2009 року та реєстром поштових відправлень. Зазначені дії банку були вчинені до внесення змін у статтю 1056-1 ЦК України, якою встановлено заборону банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку.

Апеляційний суд правильно послався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-144цс12, відповідно до якого, якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 09 січня 2009 року.

Згідно з розрахунком банку за кредитним договором від 01 серпня 2006 року станом на 18 січня 2017 року у позивача наявна заборгованість у сумі 106 514,34 грн (а. с. 192-194), тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність її позовних вимог про визнання спірних кредитного договору та договору застави рухомого майна припиненими.

Відповідно до положень частини третьої статті 10, частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норми права містяться й у статтях 12, 81 чинного ЦПК України.

Апеляційний суд дійшов обґрунтовано висновку про те, що ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів відсутності у неї заборгованості за кредитним договором від 01 серпня 2006 року, а її доводи про те що сплата 85 708,53 грн є виконанням зобов'язання у повному обсязі ґрунтується на припущеннях, що суперечить положенню частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року.

У зв'язку з наведеним, посилання касаційної скарги позивача на положення частини третьої статті 1056-1 ЦК України, є безпідставними.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі позивача доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк