РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року

Київський районний суд м. Харкова:

головуючий - суддя Золотарьова Л.І.

за участю:

секретаря - Бломберус С.А.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу №640/17750/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_6 про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу, визнання та припинення права власності, -

ВСТАНОВИВ

14.11.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

визнати недійсною довіреність, посвідчену 13.07.2013 року приватним нотаріусом Міссіяж О.А., реєстраційний №1723, видану від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.09.2013 року, посвідчений 03.09.2013 року приватним нотаріусом Міссіяж О.А., реєстраційний №2184, укладений між ОСОБА_4 (який діяв від імені ОСОБА_8), та ОСОБА_5;

визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1;

витребувати нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3;

припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1;

стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 4881 грн.

Як на підставу позову посилається на те, що він є спадкоємцем за законом після смерті його рідної сестри - ОСОБА_8. На час смерті його сестра була власницею квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 14.05.1998 року, реєстровий №319. Вказана квартира входила до спадкової маси після смерті ОСОБА_8, при цьому він є єдиним и визнаним спадкоємцем другої черги; він прийняв спадщину після її смерті, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.02.2014 року. В жовтні 2013 року йому стало відомо, що квартира, яка йому належить як спадкоємцю, зайнята невідомими особами, тому він звернувся до Червонозаводського ВП ГУНП України в Харківській області, на підставі чого було зареєстровано кримінальне провадження №60003117 від 09.10.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст .190 КК України. В ході досудового розслідування було виявлено, що вказана квартира була продана після смерті ОСОБА_8, однак не нею особисто, а на підставі підробленої довіреності, виданої нібито нею на ім'я ОСОБА_4 Як потім з'ясувалось, спірну квартиру придбав ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 03.09.2013 року, який продав її ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 26.09.2013 року, а той в свою чергу теж продав вказану квартиру за договором купівлі-продажу від 11.10.2013 року ОСОБА_2, яка до цього часу перебуває у розпорядженні та користуванні останнього.

Згідно зі ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю втрачає чинність у зв'язку зі смертю особи, яка видала довіреність. За вказаних обставин квартира була продана незаконно, оскільки угода купівлі-продажу була здійснена 26.09.2013 р., а ОСОБА_8 (довіритель) померла 21.08.2013 р. В ході досудового слідства було призначено і проведено почеркознавча експертиза №447 від 25.01.2016 р., згідно з висновками якої підпис і прізвище в довіреності від 13.07.2013 р виданої ОСОБА_4 - виконаний не ОСОБА_8, а іншою особою. Крім того, в процесі підготовки до продажу, 28.08.2013 р був поданий замовлення на основну інвентаризацію в ТОВ «Інвентарбюро» спірної квартири від імені та за підписом власника - ОСОБА_8, тобто через тиждень після її смерті. ОСОБА_8 не виявляла волевиявлення на відчуження свого майна. Відповідач ОСОБА_4, скориставшись підробленим документом (довіреністю), що дає право розпорядження майном, незаконно уклав угоду купівлі-продажу з ОСОБА_5 Таким чином, квартира, що належала ОСОБА_8, незаконно вибула зі спадкової маси і мої права, як законного спадкоємця, були порушені. Конституція України і ЦК України визначають, що ніхто не може протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 3 ст. 203 ЦК України вказує на те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Пункт 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України дає власнику право на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тому він, як спадкоємець, набув право захисту своїх прав на спадкову квартиру, яка вибула незаконно з володіння спадкодавця, що передбачено положеннями ст.ст. 1218, 1268, 1299, 396 ЦК України, шляхом визнання недійсними довіреності та першого договору купівлі-продажу, також на визнання за ним права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, на витребування квартири з чужого незаконного володіння та припинення права власності відповідача на вказану квартиру.

Ухвалою суду від 28.11.2017 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 10.01.2018 року за клопотанням представника позивача витребувано у витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Міссіяж О.А. завірену належним чином копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.09.2013 року, реєстровий № 2184, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

До суду надійшли витребувані докази 16.01.2018 року (а.с.66,68-70)

Ухвалою суду від 23.04.2018 року залучено до участі у цій справі співвідповідача - ОСОБА_5; та як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_6.

Ухвалою суду від 22.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу - до судового розгляду.

Ухвалою суду від 04.04.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у цій справі.

В квітні 2018 року до суду надійшов відгук відповідача ОСОБА_2 на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, тому підстави для витребування у нього квартири - відсутні. Подавати віндикаційний позов має право тільки власник майна, а позивач не є власником квартири, тому не може вимагати її витребування. Позивач не заявляв вимог щодо застосування наслідків визнання правочину недійсним у відповідному взаємозв'язку із поновленням його нібито порушених прав, тобто позивач просив лише визнати недійсними довіреність та перший договір купівлі-продажу, однак вимог щодо наслідків їх недійсності не заявляв. Позовна вимога про визнання недійсною довіреності, виданої ОСОБА_8 від 13.07.2013 р. є необґрунтованою та безпідставною, не підкріплюється жодними доказами. Жодними доказами не встановлено та не підтверджено того факту, що саме в момент вчинення правочину щодо надання довіреності ОСОБА_8 від 13.07.2013 р. за № 1723 ця довіреність не відповідала вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України. Натомість, дійсність цього правочину опосередковано підтверджується самим фактом її нотаріального посвідчення згідно із Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Будь-які підозри у відношенні винних осіб у вчиненні злочинів, пов'язаних із підробленням документів (ст.358 КК України) - відсутні, що саме по собі, у поєднанні із відсутністю будь-яких процесуальних рішень (не має особи, якій оголошено підозру, не кажучи вже про засудження винних осіб) за цим кримінальним провадженням (не завершеним з 2013 року по цей день) дозволяє констатувати відсутність будь-яких фактичних підстав для визнання вищевказаної довіреності недійсною. Висновок почеркознавчої експертизи не є належним доказом у цій справі, оскільки в якості порівняльного матеріалу використовувалась обмежена кількість зразків почерку; не відомо в якому стані знаходилася ОСОБА_8 під час підписання довіреності; в момент оформлення довіреності вносилися і відповідні записи в Журнал нотаріальних дій, однак, слідчий не надав його для експертного дослідження, а тому експерт не зміг надати відповіді на питання про те, чи ОСОБА_8 зроблені записи та підпис в Журналі нотаріальних дій. Представництво за довіреністю від 13.07.2013 р. не припинилося після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки договір купівлі-продажу від 03.09.2013 року був вчинений згідно з п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків, оскільки самий предмет виданої довіреності на вчинення конкретної дії (на продаж, а не будь-які загальні повторювані дії) говорить про чіткий намір на вчинення ОСОБА_8 відповідного правочину, а враховуючи економічну ситуацію часу його вчинення (кінець 2013 року), невідкладність вчинення через подальшу девальвацію національної валюти та негативні показники національної економіки в той період продажу нерухомості в інтересах ОСОБА_8 та її майнових інтересів виглядає достатньо переконливою та достовірною. Задоволення позовних вимог щодо витребування у нього як добросовісного набувача спірної квартири суттєво порушуватиме його майнові права. Він, як добросовісний набувач, згідно зі статтею 388 ЦК, заперечує проти позову про витребування майна з його володіння, оскільки він набув спірне майно відплатно. Правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину (щодо предмету, змісту, форми, волевиявлення, виконання умов і т.д.). Позивачем заявлені вимоги щодо витребування майна із його нібито-незаконного володіння, однак позивач є спадкоємцем, в тому числі і тієї частини спадкової маси, яка виникла як оплата грошима за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 03.09.2013 року, фактично є зловживанням правом, оскільки позивач при задоволенні цього позову фактично стає «подвійним» вигодонабувачем. У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна.

У вересні 2018 року до суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_6, у яких він просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, розглянути справу у його відсутність та відсутність його представника. Зазначив, що обставини зазначені в позові не підтверджені належними та допустимими доказами. Висновок експерта № 447 від 21.01.2016 року є необ'єктивним та необґрунтованим, оскільки для порівняльного аналізу підпису ОСОБА_8 в довіреності від 13.07.2013 року експерт використав документи, не засвідченні нотаріально, невідома ким складені, більшість з яких надана зацікавленою особою - ОСОБА_3; до позову не був наданий обвинувальний вирок за кримінальним провадженням №60003117 від 09.10.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, хоча розслідування триває більше чотирьох років; в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що майно вибуло з володіння власника не з його волі, як і відсутні докази родинних зв'язків; немає в позові обґрунтування того, що ОСОБА_6 був недобросовісним набувачем; позовні вимоги не відповідають обґрунтуванню позову щодо віндікаційних вимог.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Зазначив, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, оскільки справді позивач у жовтні 2013 року звернувся з заявою до правоохоронних органів з метою розібратися в цій ситуації щодо відчуження спірної квартири після смерті сестри. І на той час позивач не знав та не мав ніяких доказів порушення його прав. І лише в ході кримінального розслідування, коли 26.01.2015 року було зроблено висновок судової почеркознавчої експертизи щодо підробленого підпису ОСОБА_8 на довіреності, тому з цього часу він дізнався про порушення його прав, оскільки саме це стало означати, що довіреність на відчуження квартири сестра не надавала, тобто 3-х річний строк позовної давності не пройшов.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з підстав вказаних у відзиві на позов. Також в судовому засіданні 04.04.2019 року заявив про застосування 3-хрічного строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач довідався, що спірна квартира зайнята невідомими особами і у жовтні 2013 року звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину, тобто позивач дізнався про порушення своїх прав ще в жовтні 2013 року, а звернувся до суду з цим позовом лише 14.11.2017 року, тобто з пропуском 3-хрічного строку давності.

Третя особа ОСОБА_6 не з'явився, надіслав до суду письмові пояснення, у яких просили розглядати справу у його відсутність та відсутність його представника, у задоволені позову просив відмовити.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не з'явилися, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися своєчасно та належним чином, причину неявки суду не сповістили.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 14.05.1998 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_8, зареєстрованого ДП «Харківське БТІ» 07.09.1998 р. за НОМЕР_7 (а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть видане 07.09.2013 року, актовий запис 11827 (а.с. 9).

Згідно свідоцтва про народження, витягу з Реєстру актового запису про народження від 24.09.2013 року, ОСОБА_3 є рідним братом ОСОБА_8 (а.с. 10-11)

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23.09.2013 року, після смерті ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, заведено Шостою Харківською державною нотаріальною конторою спадкову справу №562/2013 (а.с. 12)

Згідно зі свідоцтва про право на спадщину, виданого Шостою ХДНК від 24.02.2014 року, ОСОБА_3 є спадкоємцем майна ОСОБА_8, зокрема, на спадщину, яка складається з грошового вкладу в банку (а.с. 13).

Таким чином, встановлено, що позивач у встановленому законодавством порядку вступив у спадщину після смерті ОСОБА_8

Як вбачається з довіреності, посвідченої 13.07.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж Оленою Анатоліївною, реєстраційний №1723, довіреність видана від імені ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на ім'я ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2, представляти її інтереси з питань підготовки документів та продажу належної їй квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Згідно витягу №60003117 від 09.10.2013 року від вбачається, що здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України (а.с. 25)

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 447 від 25.01.2016 року, проведеного на підставі постанови слідчого Червонозаводського відділення поліції Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області, в рамках кримінального провадження №0003117 від 09.10.2013 року, - встановлено, що підпис від імені ОСОБА_8 в рядку «Підпис» та довіреності від 13 липня 2013 про уповноваження ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, представляти свої інтереси ОСОБА_4 в комунальних підприємствах (газо-; тепло-; енерго-; водопостачання, водовідведення) м. Харкова, відповідній дільниці КП «Жилкомсервіс», в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», в органах незалежної експертної оцінки, в органах нотаріату, з питань підготовки документів та продажу належних їй квартир за адресами: АДРЕСА_2; АДРЕСА_1, а також з питань придбання на її ім'я житлового будинку у м. Харкові, виконаний не ОСОБА_8, а іншою особою. Рукописні записи: «ОСОБА_8», що досліджуються в рядку «Підпис», в довіреності від 13 липня 2013 про уповноваження ОСОБА_8, 28.06,1941 р.н. представляти свої інтереси ОСОБА_4 в комунальних підприємствах (газо-; тепло-; енерго-; водопостачання, водовідведення) м.Харкова, відповідній дільниці КП «Жилкомсервіс», в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», в органах незалежної експертної оцінки, в органах нотаріату, з питань підготовки документів та продажу належних їй квартир за адресами: АДРЕСА_2; АДРЕСА_1, а також з питань придбання на її ім'я житлового будинку у м. Харкові, виконані не ОСОБА_8, а іншою особою. (а.с. 26-40).

Таким чином, вказаним висновком експертизи встановлено, що підпис ОСОБА_8 в рядку «підпис» та рукописний запис «ОСОБА_8» в довіреності від 13.07.2013 року про уповноваження ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, представляти свої інтереси ОСОБА_4 вчинені не ОСОБА_8, а іншою особою.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу .

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Отже, враховуючи, що довіреність, посвідчена 13.07.2013 року приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А., реєстраційний №1723, видана від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4, не підписувалась ОСОБА_8, тому не відповідало внутрішній волі ОСОБА_8 на вчинення цього правочину (на видачу такої довіреності) та свідчить про відсутність волевиявлення на вчинення такого правочину, такий правочин будь-якої юридичної сили не має, тому вказана довіреність підлягає визнанню недійсною, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Посилання відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на те, що висновок експерта № 447 від 21.01.2016 року є необ'єктивним та необґрунтованим, - суд не приймає до уваги, оскільки будь-яких належних доказів на спростування висновку судово-почеркознавчої експертизи відповідачі та третя особа не надали, під час розгляду справи заяви про призначення експертизи також не подавали; фактично відповідачі самоусунулися від надання доказів на спростування висновків вказаної експертизи. Підстави для визнання вказаного висновку експерта недопустимим доказом відсутні, підстав не довіряти висновку експерта, який був попереджений про кримінальну відповідальність згідно зі ст.ст. 384 та 385 КК України, у суду немає; висновок експертизи є логічними, наданий в межах компетенції експерта. При цьому, відповідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Посилання ОСОБА_2 на те, що саме в момент вчинення правочину щодо надання довіреності ОСОБА_8 від 13.07.2013 р. за № 1723 ця довіреність відповідала вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України та була нотаріально посвідчена, - суд не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, сам факт того, що нотаріальна довіреність підписана іншою особою, а не довірителем ОСОБА_8 свідчить про те, що цей правочин є недійсним в силу ст. 203 ЦК України.

Посилання ОСОБА_2 на те, що будь-які підозри у відношенні винних осіб у вчиненні злочинів, пов'язаних із підробленням документів (ст.358 КК України) - відсутні, а тому відсутні будь-яких фактичних підстав для визнання вищевказаної довіреності недійсною, - суд не приймає до уваги, оскільки відсутність кримінальної відповідальності не спростовує факт недійсності вчинення правочину у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Доводи відповідача ОСОБА_11 про те, що предмет виданої довіреності свідчить про чіткій намір ОСОБА_8 на продаж нерухомого майна, - не знайшов свого підтвердження, оскільки відповідно до висновку експерта №441 від 25.01.2016 року, встановлено, що підпис у довіреності вчинений іншою особою.

Також, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 03.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А , зареєстрованого в реєстрі за № 2184, між ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якої діяв ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Міссіяж О.А. 13.07.2013 за №1723, (продавцем (в особі представника), та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (покупцем), - продавець (в особі представника) продав ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 69-70).

Враховуючи, що довіреність від, посвідчена 13.07.2013 року приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А., реєстраційний №1723, видана від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4, є недійсною з моменту її видачі, оскільки на вчинення цього правочину та видачі довіреності представнику ОСОБА_4 ОСОБА_8 волевиявлення не мав, то договір купівлі-продажу квартири від 03.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Міссіяж О.А , зареєстрований в реєстрі за № 2184, укладений між ОСОБА_8 від імені якої діяв ОСОБА_4, на підставі недійсної довіреності від 13.07.2013 за №1723, (продавцем (в особі представника), та ОСОБА_5 (покупцем) - є також недійсним, оскільки укладення вказаного договору купівлі-продажу 03.09.2013 року не відповідало внутрішній волі ОСОБА_8 на вчинення цього правочину (договору) та свідчить про відсутність її волевиявлення на вчинення такого правочину, тому такий правочин будь-якої юридичної сили не має, тому в силу ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним.

Більш того, за змістом статті 25 ЦК України здатність фізичної особи мати цивільні права та обов'язки є правоздатністю. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Відповідно до частини першої статті 237, статті 239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Пунктом 6 частини 1 статті 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.

Установлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. З цього часу її цивільні права та обов'язки припинено.

Натомість договір купівлі-продажу від 03.09.2013 року було вчинено від імені продавця (власника) в особі її представника після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Пунктом 6 ч. 1 статті 248 ЦК України передбачено, що у разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.

Однак, зазначена норма застосовується у разі, якщо такі справи або дії визначені у довіреності.

Однак, зі змісту довіреності від 13.07.2013 року реєстраційний №1723 вбачається, що відсутні вказані застережень щодо можливості вчинення правочинів після смерті довірителя.

Отже, правочин, укладений після смерті особи, але від її імені, не відповідає вимогам статті 203 ЦК України і є недійсним.

У зв'язку з цим, безпідставними є доводи відповідача щодо можливості вчинення спірного договору купівлі-продажу від 03.09.2013 року після смерті довірителя.

На підставі викладеного, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.09.2013 року підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.02.2014 року, витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23.09.2013, позивач ОСОБА_3 як єдиний спадкоємець другої черги в порядку ст. 1262 ЦК України прийняв спадщину після смерті своєї сестри - ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому позивач вважається таким, що прийняв всю спадщину, у зв'язку з цим незалежно від отримання свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру, яка значиться зареєстрованою за іншим власником, та реєстрації права власності на це майно, то у позивача виникли майнові права, які згідно з частиною першою статті 15 ЦК України підлягають судовому захисту в разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає у позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України).

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_8 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.1998р.

Оскільки у спадкодавця ОСОБА_8 виникло право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, а відтак це право перейшло до спадкоємця з часу відкриття спадщини.

На підставі викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання права власності за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, позовні вимоги про визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню, тому визнає у порядку спадкування за законом право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що спірна квартира вибула із власності спадкодавця поза її волею.

Згідно з договором купівлі-продажу від 26.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А. за №2424, ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 спірну квартиру АДРЕСА_1 (а.с 16-18)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А. за №2562, ОСОБА_6 продав ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_1 (т. 21-22, 63)

Отже, на час розгляду справи останнім власником спірної квартири є ОСОБА_2, у володіння якого вона і перебуває.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у справі №6-164цс12 від 23.01.2013 р., оскільки, як установлено судом, спірна квартира була відчужена від імені померлої поза її волею, то вона мала право домагатися відновлення свого права на неї. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником неодноразово відчуженого майна, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що належна йому в порядку спадкування (речове право) спірна квартира була відчужена усупереч його волі та зазначав, що договір купівлі-продажу цієї квартири від 03.09.2013 року є недійсним, оскільки підпис у довіреності на ім'я ОСОБА_4 не належить померлій ОСОБА_8, а відтак, належна померлій квартира (та речове право позивача на квартиру в порядку спадкування) вибуло з володіння померлої (та володіння позивача) поза її (його) волею.

Таким чином, спірна квартира вибула з володіння її законних володільців - поза їх волею, тому наявні підстави для витребування на користь позивача спірної квартири із чужого незаконного володіння, а саме у ОСОБА_2, який є добросовісним набувачем.

На підставі викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння у добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь позивача.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, тому підстави для витребування у нього квартири відсутні, - суд не приймає до уваги, оскільки вони суперечать положенню пункту 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, згідно з яким, майно, яке вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, підлягає витребуванню саме у добросовісного набувача, яким і є відповідач ОСОБА_2

Посилання відповідача на те, що позивач повинен був заявити вимоги про застосування наслідків недійсності першого договору купівлі-продажу на підставі ст. 216 ЦК України, - суд не приймає до уваги, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Доводи відповідача щодо можливості подавати віндикаційний позов тільки власником майна, а позивач не є власником квартири, тому не може вимагати її витребування, - суд не приймає до уваги, оскільки статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Посилання відповідача на те, що витребування у нього як добросовісного набувача спірної квартири суттєво порушуватиме його майнові права, - не може бути підставою для відмови у захисті та поновленні прав первинного власника - позивача, який і зазнав порушення прав власності, коли з спірна квартира вибула з його законного володіння поза його волею.

Посилання відповідача на те, що позивачу належить частина спадкової маси, яка виникла як оплата грошима за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 03.09.2013 року, а тому позивач фактично зловживає правом та при задоволенні цього позову стає «подвійним» вигодонабувачем, - суд не приймає до уваги, оскільки позивач звернувся за захистом своїх прав з використанням правового механізму передбаченого ст. 388 ЦК України, який в даному випадку підлягає застосуванню, тому посилання відповідача фактично на обов'язковість для позивача застосування механізму стягнення компенсації вартості квартири втраченої поза його волею - є необґрунтованим та безпідставним.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України, і вибір таких способів захисту належить виключно позивачеві.

З приводу посилання відповідача на те, що у разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна, - суд зазначає, що суд розглядає справу лише в межах заявлених вимог за зверненням особи, в цьому провадженні ОСОБА_2 не заявляв позов про відшкодування йому шкоди, що не позбавляє його права звернутися з відповідним позовом в загальному порядку. Інші доводи відповідача також не спростовують висновків суду щодо необхідності задоволення вищевказаних позовних вимог.

Посилання ОСОБА_6 щодо відмови у позові з тих підстав, що до позову не був наданий обвинувальний вирок за кримінальним провадженням №60003117 від 09.10.2013 за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 КК України, - суд не приймає до уваги, оскільки для задоволення позову з заявлених позивачем підстав відсутня необхідність наявності вироку суду щодо шахрайських дій відносно квартири або підробки документів тощо, оскільки наявні достатньо встановлених обставин для застосування положень ЦК України щодо недійсності правочинів, визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого володіння.

Також позивачем заявлені вимоги щодо припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Підстави припинення права власності передбачені, зокрема, в ч. 1 ст. 346 ЦК України у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. У частині 2 вказаної статті передбачено, що право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи, що в даній справі відсутні підстави саме для припинення за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру з підстав передбачених ст. 346 ЦК України, а інший випадок, який був би встановлений законом для такого спору, позивачем не зазначено, то в даному випадку підстави саме для припинення права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру відсутні, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, при цьому, суд не може при ухваленні рішення виходити за межі позовних вимог. Натомість права позивача захищені судом при задоволенні його вимог про визнання недійсними правочинів, визнання права власності в порядку спадкування та витребування квартири з чужого володіння.

Відповідачем також заявлена вимоги про застосування 3-хрічного строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Дійсно, в жовтні 2013 року позивач дізнався про те, що квартирі перебувають сторонні особи, у зв'язку з чим 09.10.2013 він звернувся до Червонозаводського ВП ГУНП України в Харківській області, на підставі чого було зареєстровано кримінальне провадження №60003117 від 09.10.2013 за ст. 190 КК України.

Оскільки позивач хоч і дізнався, що в квартирі перебувають сторонні особи, однак не міг одразу звертатися до суду із позовом, оскільки він не знав і не міг знати про осіб, які порушують його права та можуть бути відповідачами по справі; що він має оскаржувати до суду та на яких підставах. В ході проведення слідчих дій, коли він дізнався про довіреність, договори купівлі-продажу та про висновок почеркознавчої експертизи від 25.01.2016 року (з якої стало відомо, що ОСОБА_8 не підписувала спірну довіреність), тобто лише в січні 2016 року позивач довідався про підстави та обставини порушення його прав, тому позивач і звернувся до суду із позовом 14.11.2017 року. Тому сам факт звернення до правоохоронних органів не свідчить про встановлення факту порушення прав позивача.

Крім того, ст. 261 ЦК України передбачає таку альтернативу як: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто, дізнавшись про осіб, що порушують його права, про підроблену довіреність видану від імені його сестри, позивач звернувся до суду.

Таким чином, позивач є таким, що звернувся до суду за захистом свого порушеного права у межах 3-х річного строку позовної давності.

Відповідно дост.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4881 грн. (за дві вимоги немайнового характеру щодо визнання правочинів недійсними - по 640 грн., та за вимогами майнового характеру - 3601 грн.).

Враховуючи, що задоволені позовні вимоги про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири від 03.09.2013 року, які фактично пред'явлені до відповідача ОСОБА_4, який діяв на підставі підробленої довіреності, то з нього підлягає стягненню судовий збір 1280 грн. на користь позивача (640+640).

Враховуючи, що позовні вимоги майнового характеру щодо витребування спірної квартири у ОСОБА_2 задоволені, то з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір по 1800,50 грн. з кожного у рівних частках (3601/2).

Керуючись ст.ст. 13, 12, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_6 про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу, визнання та припинення права власності - задовольнити частково.

Визнати недійсною довіреність, посвідчену 13.07.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж Оленою Анатоліївною, реєстраційний №1723, видану від імені ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, на ім'я ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.09.2013 року, посвідчений 03.09.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж Оленою Анатоліївною, реєстраційний №2184, укладений між ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якого діяв ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, (продавцем (в особі представника), та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (покупцем).

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, право власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Витребувати нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір 1280 грн.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір по 1800 грн. 50 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_3, адреса: АДРЕСА_3.

Відповідачі:

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_4;

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, ІПН НОМЕР_4, адреса: АДРЕСА_5;

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_5, адреса: АДРЕСА_6.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, ІПН НОМЕР_6, адреса: АДРЕСА_7.

Повний текст рішення складено 17.04.2019 року.

Головуючий -