Справа № 420/1331/18
Провадження № 22-ц/810/115/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Назарової М.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря: Сінько А.І.,

учасники справи: позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», відповідачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» в особі представника Легезіна Олексія Геннадійовича

на заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 04 грудня 2018 року, ухваленого Новопсковським районним судом у складі: судді Проньки В.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

13 серпня 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який мотивував тим, що між АБ «УКРГАЗБАНК» (далі - Банк, ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК») та відповідачем ОСОБА_1 (далі Відповідач-1, Позичальник) був укладений кредитний договір № 114/2013-Р від 07 травня 2013 року (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати відповідачу грошові кошти, а відповідач зобов'язався повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, передбачені Кредитним договором.

Відповідно умов Кредитного договору сума кредиту 76740,00 грн. (п. 1.1), процентна ставка за користування кредитом 16.3 % річних (п. 1.4.1), за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється в розмірі 21,3 % річних (п. 1.4.2), строк повернення кредитних коштів до 06 травня 2016 року (п. 1.3.1).

В якості забезпечення зобов'язань за Кредитним договором між Банком та відповідачем ОСОБА_2 (далі - Відповідач-2) був укладений договір поруки № 114/2013-Р/П від 07 квітня 2013 року (далі - Договір поруки), за умовами пункту 1.1 якого Відповідач-2 зобов'язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі Позичальником зобов'язань по Кредитному договору.

Банк виконав свої договірні зобов'язання за Кредитним договором, надавши Відповідачу-1 кредитні кошти, проте останній не виконав належним чином зобов'язання за Кредитним договором та не повернув кредитні кошти у визначений Кредитним договором строк.

Станом на 01 червня 2018 року заборгованість за кредитним договором складає 56027,86 грн., з яких: нараховані та несплачені проценти за користування кредитом за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року - 6921,44 грн., заборгованість за кредитом - 49106,42 грн., які позивач з посиланням на застосування до виниклих спірних правовідносин вимог ст.ст. 526, 553, 554, 611, 612, 623, 625, 1052, 1054 ЦК України просив стягнути на свою користь з відповідачів солідарно, а також стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 04 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 114/2013-Р від 07 травня 2013 року станом на 01.06.2018, яка складає 56027,86 грн., у тому числі: нараховані та несплачені проценти за користування кредитом за період з 01.07.2014 по 30.04.2015 6921,44 грн., заборгованість за кредитом 49106,42 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» 1762,00 грн. в рахунок відшкодування понесеного судового збору.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову до Відповідача-2 як поручителя мотивоване тим, що договір поруки має додатковий до кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а в даному випадку в порушення вимог п. 5 ст. 203 ЦК України договір поруки не був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки був підписаний і набрав законної сили до підписання кредитного договору, на забезпечення виконання умов якого й укладено договір поруки, відповідач ОСОБА_2 не могла знати всіх обов'язків, передбачених кредитним договором, оскільки останній на момент підписання договору поруки ще не був укладений.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» в особі представника Легезіна Олексія Геннадійовича вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови позивачу у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове, яким вимоги Банку задовольнити.

Доводами апеляційної скарги є те, що реальність та чинність договору поруки № 114/2013-Р/п від 07.04.2013 р. сторонами договору не оспорювалась, будь-яких заперечень або доказів на спростування вказаного відповідачами не надано, тому враховуючи відсутність прямої заборони в законодавстві на укладення договору поруки до укладення зобов'язання, що нею забезпечується, відсутність спору або заперечень сторін щодо дійсності правочину, реальність вказаного договору поруки не потребує додаткового доказування. Натомість суд, не вказуючи на нікчемність вказаного договору поруки в силу закону, фактично приходить до хибного висновку про його недійсність в силу фіктивності (оспорюваний правочин). Твердження суду про те, що начебто вказаний договір було укладено без мети настання реальних правових наслідків, що порушують принцип законності та диспозитивності, визначені ст. 12, 13 ЦПК України, спростовується матеріалами справи, оскільки кредитний договір між Банком та ОСОБА_1, з тим самим номером та тією самою датою, що зазначені в договорі поруки фактично було укладено між сторонами.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2019 року визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Назарову М.В., склад колегії суддів - Єрмакова Ю.В., Стахової Н.В.

Апеляційне провадження по справі відкрито 21 лютого 2019 року, ухвалою суду від 06 березня 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду на 28 березня 2019 року об 11-30. 28 березня 2019 року справа відкладена на 16 квітня 2019 року о 12-30 у зв'язку з перебуванням у щорічній оплачуваній відпустці головуючого судді Назарової М.В.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання представник Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у визначеному законом порядку, який передбачено ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції».

Наведене відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині відмови Банку у задоволенні його позову до ОСОБА_2 як поручителя за Кредитним договором.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та ніким не оспорюється, що між Банком та Відповідачем-1 ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 114/2013-Р від 07 травня 2013 року, відповідно до умов якого Позивач зобов'язався надати Відповідачу-1 грошові кошти, а Відповідач-1 зобов'язався повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, передбачені Кредитним договором (а.с. 8-11).

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2. Кредитного договору Позивач надав Відповідачу-1 кредит у сумі 76740,00 грн. Кредит надано на придбання автомобіля марки Fiat, моделі Grande Punto, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) ZFA3522, колір -коричневий, реєстраційний номер НОМЕР_1, який буде використовуватись в особистих та сімейних цілях.

Згідно п. 1.3.1 Кредитного договору кредит надано з 07 травня 2013 року по 06 травня 2016 року.

Відповідно до п.п. 1.4, 1.4.1, 1.4.2 Кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами за весь строк фактичного користування кредитом: за користування кредитними коштами у межах строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 16,3% річних; за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені цим Договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 21,3% річних.

Відповідно до п. 4.3.1 Кредитного договору Відповідач-1 зобов'язався використати кредит на зазначені у п. 1.2 цього Договору цілі, повернути банку отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами у повному обсязі, у строки та у порядку згідно цього Договору.

Згідно п. 5.1 Кредитного договору за невиконання або неналежне виконання обов'язків за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Згідно п. 8.3 Кредитного договору цей договір набирає законної сили з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У зв'язку з невиконанням з боку Позичальника своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами станом на 01 червня 2018 року заборгованість за кредитним договором складає 56027,86 грн., з яких: нараховані та несплачені проценти за користування кредитом за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року - 6921,44 грн.; заборгованість за кредитом - 49106,42 грн. (а.с. 15, 16-20).

На підтвердження забезпечення виконання вказаного зобов'язання позивачем надано договір поруки, укладений між Банком як Позичальником та Відповідачем-2 ОСОБА_2 як Поручителем та ОСОБА_1 як Позичальником, №114/2013-Р/П від 07 квітня 2013 року (далі - Договір поруки), за умовами пункту 1.1 якого Відповідач-2 зобов'язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі Позичальником зобов'язань по Кредитному договору № 114/2013-Р від 07 травня 2013 року, укладеному між Кредитором і Позичальником (а.с. 13-14).

Колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду про те, що вказаний договір не був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки був підписаний і набрав законної сили до підписання кредитного договору, тому відсутні підстави для задоволення позову з огляду на таке.

Відносини, пов'язані з порукою, врегульовано нормами § 3 гл. 49 розд. І кн. 5 ЦК.

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язань і при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов'язання та про договори (розділи І та II кн. 5 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов'язання), до істотних умов договору поруки слід віднести:

- визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо;

- обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки;

- відомості про сторони: кредитора і поручителя;

- відомості про боржника та інше.

Виходячи із формулювання ст. 553 ЦК, договір поруки - двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя.

Законом не виключена можливість укладення договору поруки за участі трьох суб'єктів - кредитора, поручителя і боржника, що і було зроблено у даному випадку - договір укладено за участю Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» як Кредитора, ОСОБА_2 як Поручителя та ОСОБА_1 як Позичальника.

За ч. 2 ст. 548 ЦК недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Зазначене не означає, що договір поруки не можна укладати на забезпечення виконання зобов'язання, яке може виникнути в майбутньому. Головне, щоб на момент звернення кредитора до поручителя таке зобов'язання реально існувало і було дійсним. Однією з істотних умов договору поруки при цьому має бути встановлення ознак, за якими можна ідентифікувати і конкретизувати це майбутнє зобов'язання.

Наявний в матеріалах справи Договір поруки містить всі суттєві умови: зобов'язання за кредитним договором № 114/2013-Р від 07 травня 2013 року, укладений між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» як Кредитором та ОСОБА_1 як Позичальником, сума кредиту - 76740,00 грн., сплата процентів за користування кредитом у розмірі 16,3 % річних, та інше, обсяг відповідальності поручителя - солідарний разом із Позичальником, та інше (а.с. 13-14).

Згідно п. 2.3. Кредитного договору Кредит забезпечується фінансовою порукою ОСОБА_2 (а.с. 8).

Наведене свідчить про наявність всіх ознак, за якими можна визначити кредитне зобов'язання.

Роблячи висновок про те, що вказаний договір поруки в порушення вимог п. 5 ст. 203 ЦК України не був спрямований на настання реальних наслідків, суд не взяв до уваги, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК (435-15) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам

інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

В пунктах 4, 5 Постанови Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу на те, що судам відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно

розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але

одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням

суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового

рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Недійсність Договору поруки по теперішній справі законом не встановлена, тобто він не є нікчемним в силу закону.

Вимоги про визнання Договору поруки недійсним як оспорюваного правочину по справі ніким не заявлялися.

Аналіз наведеного в сукупності свідчить про те, що наявний дійсний договір поруки, за яким ОСОБА_2 має нести солідарну відповідальність з ОСОБА_1 як Позичальником перед Кредитором за порушення зобов'язань по Кредитному договору, а висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову до Відповідача-2 з огляду на неспрямованість договору поруки на настання реальних наслідків не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, оскільки порушують принцип диспозитивності цивільного процесу.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором № 114/2013-Р від 07/05/2013 року вбачається прострочення позичальника повернення позики.

Наслідки такого прострочення визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Пунктами 5.1, 5.2 Договору поруки сторонами погоджено припинення поруки припиненням забезпеченого нею зобов'язання Позичальника за Кредитним договором, а також якщо Кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов'язання Позичальника за Кредитним договором не пред'явить вимоги до Поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1 Кредитного договору визначений обов'язок Позичальника здійснювати погашення кредиту у відповідності з графіком, встановленим у Додатку № 2 до цього Договору, шляхом сплати рівних один одного платежів у розмірі 2769,00 грн., що підтверджується наданим Позивачем Додатком № 2 (а.с. 12 зв.).

Позовну заяву подано до суду 13 серпня 2018 року (а.с. 29).

За таких обставин, колегія суддів судової палати частково погоджується з доводами апеляційної скарги про обґрунтованість позовних вимог Банку про стягнення кредиту з Поручителя ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Пунктом 3.1 Кредитного договору Кредитор та Позичальник погодили зобов'язання Позичальника щомісячної сплати кредиту відповідно до Додатку № 2 та сплату процентів за користування кредитними коштами.

Тобто, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що в разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року за №6-223цс16, а також у постановах від 19 жовтня 2016 року №1265цс15, у постановах від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16 та в інших

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком і не знайшла підстав для відступлення від нього (постанова від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/1).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі як щодо погашення кредиту, так і процентів за користування кредитом боржник повинен був здійснювати щомісячно з 1-го по 10-е число кожного місяця (розділ Ш Кредитного договору), тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого договором поруки строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж 3 роки після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу трирічного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом 13 серпня 2018 року (а.с. 29). Зазначене свідчить про те, що позивачем вимоги до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом та за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом за період з 01.07.2014 р. по 30.04.2015 р. у сумі 6921,44 грн., яка виникла до серпня 2015 року за кредитним договором пред'явлені поза межами встановленого строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Таким чином, оскільки позивач протягом трьох років від дня настання строку виконання частини основного зобов'язання за тілом кредиту за кредитним договором та за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом за період з 01.07.2014 р. по 30.04.2015 р. у сумі 6921,44 грн. не пред'явив вимоги до поручителя, тому порука за кредитним договором в частині щомісячних платежів за кредитом та за процентами за період з червня 2013 року по липень 2015 року припинена на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Разом з тим, правовідносини поруки за договором поруки не можна вважати припиненими в частині заборгованості за тілом кредиту, яка виникла за період з серпня 2015 року по 06 травня 2016 року (строк повернення кредитних коштів відповідно до п. 1.3.1 Кредитного договору) у сумі 23570,78 грн., оскільки стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником зобов'язань за вказаний вище період до збігу трирічного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання зобов'язання за кредитним договором та вимог про стягнення строкової заборгованості.

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції цих обставин не врахував, та помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог до поручителя - Відповідача-2 ОСОБА_2, а відтак дійшов помилкового висновку про обсяг відповідальності кожного із відповідачів окремо і їх спільного солідарного обов'язку перед позивачем.

За таких підстав, відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 , ч. 2 ст. 367 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до Відповідача-2 як Поручителя підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з Відповідача-2 ОСОБА_2 в солідарному порядку з Відповідачем-1 ОСОБА_1 суми заборгованості за три роки перед зверненням позивача із позовом до суду - з серпня 2015 року до квітня 2016 року (останній платіж за кредитним договором відповідно до Додатку № 2 до Кредитного договору), яка становить 23570,78 грн., а в іншій частині слід відмовити у задоволенні позову через припинення поруки на підставі частини 4 статті 559 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1762 грн. (а.с. 2) і за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 2643 грн. (а.с. 73).

Враховуючи, що з Відповідача-1 ОСОБА_1 стягненню підлягає 56027,86 грн. і солідарно з обох відповідачів - 23570,78 грн., то судові витрати слід стягнути на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» з ОСОБА_1 - 1391,37 грн. (32457,08 (сума, що стягується лише з Відповідач-1) х 1762 : 56027,86 = 1020,73 грн. + 370,64 (1762 - 1020,73) : 2), з ОСОБА_2 - 1482,54 грн. (2643 х 23570,78 : 56027,86 = 1111,90 + 370,64), також змінивши рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Відповідача-1 ОСОБА_1 в частині вирішення питання щодо судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» в особі представника Легезіна Олексія Геннадійовича задовольнити частково.

Заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 04 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Задовольнити позов Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором частково.

Стягнути з ОСОБА_2, паспорт серії НОМЕР_4, місце реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2 солідарно з ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_5, місце реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», , місцезнаходження: 03087 м. Київ, вул. Єреванська, 1 заборгованість за тілом кредиту за період з серпня 2015 року по квітень 2016 року у сумі 23570,78 грн.

В іншій частині позову до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, паспорт серії НОМЕР_4, місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», , місцезнаходження: 03087 м. Київ, вул. Єреванська, 1 судовий збір у розмірі 1482,54 грн.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 04 грудня 2018 року в частині розміру стягнутого з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» судового збору змінити, зменшивши розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» судового збору з 1762 грн. до 1391,37 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 19 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: