Справа № 344/3845/19
Провадження № 22-ц/4808/600/19
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю законного представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

представника: Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні № 3

ОСОБА_4

лікаря-психіатра ОСОБА_5,

представника прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні № 3 про примусову госпіталізацію ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на лікування у психіатричний заклад, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2019 року, ухвалене суддею Польською М.В. в м. Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року Івано-Франківська обласна психоневрологічна лікарня № 3 звернулась в суд із заявою про госпіталізацію до психіатричної лікарні у примусовому порядку ОСОБА_2

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 була доставлена до психіатричної лікарні у зв'язку з погіршенням стану здоров'я. Посилаючись на те, що внаслідок тяжкого психічного розладу ОСОБА_2 вчиняє дії, що становлять явну небезпеку для неї та інших осіб, тому потребує лікування в умовах стаціонару, що підтверджено висновком лікарів-психіатрів Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні № 3. Згоди на госпіталізацію ОСОБА_2 не надає, не усвідомлює потреби в госпіталізації та лікуванні, її стан здоровя становить загрозу іншим особам, в разі ненадання їй медичної психіатричної допомоги буде спричинене суттєве погіршення стану її здоровя. Просили ухвалити рішення про примусову госпіталізацію та лікування ОСОБА_2 в психіатричному закладі.

Рішенням Івано-Франкіського міського суду від 05 березня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_2.

На дане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення заяви, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що з пояснень лікаря встановлено, що ОСОБА_2 страждає тяжким психічним розладом, який зумовлює небезпеку для її власного життя, погіршення психічного стану в разі ненадання медичної допомоги та відмови від лікування. Вказує на те, що при поступленні в психоневрологічну лікарню ОСОБА_2 дала згоду на добровільне лікування. В подальшому змінила своє рішення про добровільне лікування після спілкування з цивільним чоловіком. Судом не враховано, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчиняти дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби. У судовому засіданні першої інстанції хвора, яка не усвідомлювала своїх дій, її батько та цивільний чоловік висловили наміри направити її на амбулаторне лікування. Після винесення оскаржуваного рішення ОСОБА_2 не була направлена на амбулаторне лікування, належний нагляд за нею не здійснювався, що призвело до того, що 17.03.2019 року ОСОБА_2 перебуваючи одна з новонародженою дитиною, нанесла дитині тілесні ушкодження, що призвели до смерті дитини.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

Представник Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні № 3 ОСОБА_4 та лікар-психіатр ОСОБА_5 визнали доводи апеляційної скарги, вважають, що у звязку з погіршенням стану здоровя ОСОБА_2 підлягає примусовій госпіталізації.

Представник прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_6 заперечує щодо задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що у звязку із вчиненням злочину ОСОБА_2 вже перебуває на примусовому лікуванні у прихіатричному закладі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляжді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні заяви Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні № 3, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, при встановленні в неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Хвора, а також її батько і мати та цивільний чоловік висловили наміри на амбулаторне лікування. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 хоча й страждає психічним розладом, однак взмозі проходити амбулаторне лікування, суд прийшов до переконання, що заява не підлягає до задоволення.

Проте з таким висновком не можна погодитись, так як суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частина друга статті 28 Конституції України визначає, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально - правовими обмеженнями.

Відповідно до частин першої та четвертої ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем - психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь - яку медичну спеціальність, інші особи.

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлені вичерпні підстави примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу.

Так, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливо лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих;

неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Інших правових підстав для примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу законодавцем не передбачено.

Європейський Суд з прав людини у справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37 висловив свою позицію, зазначивши, що для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи:

по - перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору об'єктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги;

по-друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації;

по - третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації.

Судом встановлено, що 04.03.2019 року ОСОБА_2 поступила на лікування в обласну клінічну психоневрологічну лікарню №3 з приводу погіршення психічного стану. В дану лікарню поступила вперше в житті, переводом з ОПЦ (четвертий день після родів), в зв'язку із погіршенням психічного стану. З пояснень лікаря встановлено, що ОСОБА_2 в даний час страждає тяжким психічним розладом, який зумовлює: її небезпеку для власного життя і здоровя, погіршення психічного стану в разі ненадання допомоги та відмови в лікуванні. Попередньо, її згода була добровільною, після відмови хворої - подано заяву до суду.

Згідно комісійного висновку лікарів-психіатрів психіатричного стаціонару Обласної психоневрологічної лікарні № 3 від 04.03.2019 року ОСОБА_2 встановлено діагноз інші психічні розлади внаслідок пошкодження або дисфункції головного мозку або соматичного захворювання з епізодичними дисфоріями і абортивними сутінковими розладами свідомості.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, потребує примусового лікування в психіатричному стаціонарі, оскільки вона страждає важким психічним захворюванням, не усвідомлює потреби в госпіталізації та лікуванні, її стан становить загрозу іншим особам, в разі не надання їй кваліфікованої медичної допомоги буде спричинене суттєве погіршення стану її здоровя.

Відповідно до частини першої, другої статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Отже, за наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Івано-Франківська обласна психоневрологічна лікарня № 3» від 04 березня 2019 року про необхідність примусової госпіталізації ОСОБА_2 в психіатричний стаціонар не було правових підстав для відмови у госпіталізації в примусовому порядку ОСОБА_2 до психіатричного закладу без її згоди, оскільки остання страждає на тяжкий психічний розлад внаслідок чого вчиняє дії, що становлять явну небезпеку для неї особисто та оточуючих.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Такий правовий висновок викладено у постанові ОСОБА_7 Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18)

Оскільки наявність психічного розладу ОСОБА_2 встановлено на підставах та в порядку, визначеному законом, встановлені обставини, що поведінка ОСОБА_2 становила небезпеку для неї самої та для оточуючих, та існують наявні підстави, передбачені статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для її госпіталізації на час звернення із заявою, в психіатричний заклад в примусовому порядку.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що зібраними по справі доказами встановлено, що ОСОБА_2 страждає на тяжкий психічний розлад, що становить небезпеку для неї самої та для оточуючих, оскільки свого реального психічного стану вона не усвідомлює, у зв'язку з чим вона підлягає госпіталізації в примусовому порядку до Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні № 3.

Вирішуючи даний спір та ухвалюючи рішення про відмову у примусовій госпіталізації ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 хоча й страждає психічним розладом, однак взмозі проходити амбулаторне лікування, так як суперечать встановленим обставинам справи.

Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви представника Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні № 3 про госпіталізацію ОСОБА_2 до Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні № 3 в примусовому порядку.

Згідно пункту 7 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду.

Керуючись ст.ст. 2, 14, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 р., ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою заяву Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні № 3 задовольнити.

Надати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що проживає в с. Крихівці, Івано-Франківської міської ради, вул. Слобідська, 2/207 психіатричну допомогу у примусовому порядку в умовах стаціонару Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні № 3 для проходження курсу лікування.

Постанова суду підлягає негайному виконанню. Оскарження постанови суду не зупиняє її виконання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 18 квітня 2019 року.

Судді: В.Д.ОСОБА_1Бойчук

ОСОБА_8