1Справа № 335/8498/17 2/335/65/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Геєць Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Шутіної Г.Ю.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „МетаБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Національний банк України, про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ „МетаБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Національний банк України, та просив визнати порушеним право ОСОБА_1 в якості споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним кредитний договір № 82 від 26.09.2006 року, що укладений між ПАТ „МетаБанк", як правонаступника акціонерного банку „Металург", в якості кредитодавця, та громадянином України фізичною особою ОСОБА_1, в якості позичальника, у зв'язку з укладенням кредитного договору під впливом обману зі сторони кредитодавця.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що банк не надав доступну, достовірну, повну та своєчасну інформацію про умови кредитування, а також відомостей про орієнтовну сукупну вартість кредиту, а тому позичальник за кредитним договором був позбавлений об'єктивно визначитися з доцільністю отримання такого кредиту з урахуванням особистих фінансових можливостей для обслуговування. Також позивач зазначав, що кредитний договір за умовами є несправедливим, кредитний договір не містить визначення змісту та обґрунтування розрахунку загальної вартості кредиту, графіка погашення кредиту, у день укладення кредитного договору кредитодавець не надав позичальнику графіку платежів та не ознайомив позичальника з умовами та порядком розрахунку розміру щомісячних платежів. Позивач посилався на те, що кредитний договір не відповідає вимогам законодавства, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України та положення Закону України „Про захист прав споживача" позивач зазначав, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, а тому волевиявлення позивача на укладання кредитного договору суперечило його волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

Відповідач ПАТ „МетаБанк" в особі представника ОСОБА_3 надіслав заперечення на позовну заяву, в яких зазначав, про безпідставність та недоведеність позовних вимог та просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі (т. 1 а.с. 16-20).

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі „Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

23.05.2017 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення по цивільній справі № 335/9972/16-ц, провадження 2/335/232/2017 за позовом АБ „Метабанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 82 від 26.09.2006 року, яким задоволено вимоги банку та стягнуто в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором (т. 1 а.с. 21-23).

Рішення суду не було оскаржено в апеляційному порядку, набрало законної сили 05.06.2017 року, а тому є остаточним і обов'язковим для виконання.

Під час розгляду справи № 335/9972/16-ц суд розглянув заперечення відповідача, в яких він зазначав, що кредитний договір є нікчемним, недійсним і неукладеним і встановив, що його доводи не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Так, судом у рішенні від 23.05.2017 року встановлено, що 26.09.2006 року між Акціонерним банком „Металург", правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство „МетаБанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 82, згідно якого ОСОБА_1 був наданий кредит в сумі 18900 доларів США, на строк 120 місяців, по 26.09.2016 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 14,5 % річних. Кредит було надано шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника, відкритий в Банку № НОМЕР_1, що підтверджується випискою по зазначеному рахунку позичальника за 26.09.2006 рік. Згідно з п. 1.2. Кредитного договору, відповідач взяв на себе зобов'язання здійснювати погашення частини кредиту та сплату відсотків за користування кредитом шляхом внесення на картрахунок № НОМЕР_1 суми 305 доларів США щомісячно в період з 01 по 26 число кожного місяця. В якості забезпечення виконання умов Кредитного договору, 26.09.2006 року між АБ „Мета банк" та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 802. Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконав, щомісячного погашення частини кредиту і відсотків за користування кредитом не здійснював, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом, станом на 25.08.2016 року у розмірі 6953,79 доларів США та 80364,10 грн., що складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 5874,15 доларів США, заборгованості по процентам у розмірі 1079,64 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язання у розмірі 80364,10 грн.

Представником відповідача, було надано заперечення проти позову, в яких зазначено що кредитний договір є нікчемним, недійсним та неукладеним, оскільки:

- кредитний договір не містить графіка платежів за кредитним договором, викладеного у письмовій формі;

- банком не підтверджено право на здійснення фінансових операцій у іноземній валюті на момент укладення кредитного договору та на момент подачі позову до суду;

- банком не надано доказів на підтвердження видачі кредиту відповідачу;

- різка зміна у сторону збільшення вартості іноземної валюти змінила обсяг зобов'язання, що мав намір взяти на себе позичальник і зробила виконання цього зобов'язання неможливим.

- умови кредитного договору є несправедливими по відношенню до позичальника.

Також судом встановлено, що заперечення представника відповідача не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, у зв'язку з наступним. Твердження представника, що кредитний договір не містить належного графіка платежів і тому є не укладеним спростовується наступним:

- перед укладанням кредитного договору ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитування під власноручний підпис, який міститься на останньої сторінці кредитного договору (а.с.6);

- перед укладанням договору ОСОБА_1 власноручно підписав заяву-анкету на отримання кредиту, із зазначенням суми кредиту, процентної ставки, валюти та строку кредитування, яка додана до матеріалів справи.

Таким чином, умови укладеного між банком та позивачем кредитного договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечував, тобто договір є результатом домовленості сторін, має всі істотні умови, необхідні для укладення договорів даного виду та відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим статтею 3 ЦК України.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Право банку на здійснення фінансових операцій та видачу відповідачу кредиту в іноземній валюті підтверджується наданою позивачем банківською ліцензією, дозволом на здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2, та ч. 4 ст. 47 Закону України „Про банки та банківську діяльність", а також додатком до дозволу, в якому визначено перелік операцій, які мав право здійснювати АБ „Металург". Вищезазначена ліцензія діяла на дату укладання кредитного договору з відповідачем.

З приводу доказів видачі кредиту відповідачу, суд виходив з наступного. Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно з п.п. 2.2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, операції в іноземній валюті відображаються у звітності у валюті України з перерахуванням її за офіціальним курсом, встановленим НБУ на дату здійснення операції або складання звітності.

Судом також було встановлено, що в матеріалах справи міститься виписка з рахунків ОСОБА_1 та копія меморіального валютного ордера № ПЦ69379 від 26.09.2006 року, якими підтверджується виконання банком умов кредитного договору та зарахування коштів в іноземній валюті, а саме в доларах США на поточний рахунок ОСОБА_1, відкритий в Банку № НОМЕР_1, та які відповідають вимогам ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Отже, з моменту зарахування 18 900 доларів США на поточний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1, ці кошти є власністю ОСОБА_1 та підтверджують надання кредиту в безготівковій формі, що свідчить про виконання банком своїх зобов'язань щодо надання кредиту відповідно до умов кредитного договору.

Також судом було встановлено, щодо валютних ризиків, та зазначено, що такі ризики несе позичальник. Встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют проводиться щоденно Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України у відповідності до ст. 36 Закону України „Про Національний банк України", ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю", Положення „Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів", тому банк не впливає на зміну курсу валют і не може прогнозувати чи встановлювати офіційний курс гривні до іноземних валют.

Стовно твердження, що умови кредитного договору є несправедливими, суд встановив, що вони також не знайшли свого підтвердження. За положеннями частини п'ятої статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Визначення поняття „несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Аналіз статей 11, 18 Закону України „Про захист прав споживачів" дає підстави для висновку, що у спірному договорі таких положень не існує, а посилання представника відповідача про несправедливість кредитного договору є безпідставними, оскільки вони не узгоджуються із визначеними ст.ст. 11,18 Закону України „Про захист прав споживачів" критеріями несправедливості та не підтверджуються жодними фактичними обставинами.

При цьому відповідно до змісту ст.ст. 11, 18 Закону України „Про захист прав споживачів" саме по собі ненадання або неповне надання інформації не свідчить про те, що умови договору є несправедливими.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, посилання позивача щодо неукладеності, недійсності, нікчемності кредитного договору та наявності несправедливих умов в договорі є безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Однак, як свідчать докази у справі та встановлено рішенням Орджонікідзвського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2017 року, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору „Додаток № 1 до договору. Ваш розрахунок платежів по кредиту" та „Інформація щодо розрахунків по кредиту", які підписані ОСОБА_1, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача відсутній.

Умови укладеного між банком та позивачем кредитного договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечував, тобто договір є результатом домовленості сторін, має всі істотні умови, необхідні для укладення договорів даного виду та відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим статтею 3 ЦК України.

Отже, підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст.ст. 18, 19 Закону України „Про захист прав споживачів"для визнання кредитного договору недійсним немає, так як позивач не довів введення його в оману з боку банку чи обману при укладенні договору кредиту, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є його процесуальним обов'язком.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

З приводу посилання представника позивача, що кредитний договір є договором приєднання, то ст. 634 ЦКУ визначено, що договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованому договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Висновок про наявність в конкретному договорі всіх ознак договору приєднання, при формально-визначеному первісному тлумаченні цивільного договору як договору приєднання дає сама сторона договору, зазначаючи про це в тексті договору. Умови договору приєднання повинні бути визначені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах.

Кредитний договір, що укладений з позичальником не є стандартною формою, формуляром, заява на приєднання до договору приєднання не пропонувалась до підписання і не підписувалася позивачем, у кредитному договорі не зазначено, що він має ознаки договору приєднання.

Друга сторона (в даному випадку ОСОБА_1) мала право заявити про розбіжності за окремими пунктами або висловити свої зауваження по всьому тексту договору в цілому. Підписавши кредитний договір без зауважень і розбіжностей позичальник погодився на викладені в договорі умови та на підставі цього договору отримав кредитні кошти. З моменту укладення договору, сторони керувалися умовами кредитного договору. ОСОБА_1 із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору не звертався.

Тобто, ОСОБА_1 було укладено договір шляхом підписання кредитного договору, а не шляхом підписання позичальником заяви про приєднання, яка разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами вважаються таким договором.

З приводу посилання позивача, що на дані правовідносини поширюється дія Закону України „Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" слід зазначити, що даний Закон України (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) регулює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечним сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Отже, предметом правового регулювання цього Закону України є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору, що був укладений 26.09.2006 року між позивачем і відповідачем.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 та на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, не поширюється на дані правовідносини, оскільки дані Правила затверджені Постановою НБУ 10.05.2007 року, що набула чинності 08.06.2007 року, тобто вже після укладення кредитного договору сторонами. Відтак порушення вказаних Правил відповідачем допущено не було.

На момент укладення оспорюваного кредитного договору всі вимоги, необхідні для укладення договорів даного виду (в т.ч. і Закону України „Про захист прав споживачів" в редакції, що діяла станом на 26.09.2006 року) були дотримані Банком.

З'ясувавши дійсні обставини справи, визначивши характер спірних правовідносин сторін, можливості порушення прав позивача та необхідності їх захисту в обраний ним спосіб, враховуючи усі наведені вище обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Оскільки підстав для задоволення позову судом не встановлено, витрати зі сплати судового збору не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „МетаБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Національний банк України, про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Ю.В.Геєць