Номер провадження: 22-ц/813/1474/19
Номер справи місцевого суду: 496/2004/16-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 адвоката Черепова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримова Неля Сабіровна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

встановив:

14 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримова Н.С. в якому просила визнати недійсними договір купівлі-продажу будинку № 728 від 16.03.2016 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки № 729 від 16.03.2016 року, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 21.02.2008 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № ОDMLGА00000014, за яким вона одержала кредит в сумі 113100 доларів США з кінцевим терміном повернення 21 лютого 2028 року. В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, 21.02.2008 року з позивачкою було укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 138,4 м2, житловою площею 52,30 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, кадастровий номер :02:004:0741, що розташована за вищевказаною адресою.

16.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С. здійснено реєстрацію права власності зазначеного житлового будинку та земельної ділянки на ТОВ «Естейт Селлінг» на підставі договорів купівлі-продажу № 728 та № 729. Вказаний житловий будинок та земельна ділянка належать позивачці на підставі свідоцтва про право власності та державного акту на земельну ділянку. В даному будинку вона мешкає разом зі своєю сім`єю з 2008 року та вказаний будинок є єдиним їхнім житлом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила, що вона вважає дії відповідача незаконними та такими, що суперечать вимогам закону, оскільки при зверненні стягнення на предмет іпотеки, шляхом укладення договору купівлі-продажу предмету іпотеки, не було враховано, що їй та членам її сім`ї, що проживають у житловому будинку не надано інше постійне житло. Крім того вказала, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки, банком не виконано умову щодо повідомлення її про те, що здійснюються дії по реалізації предмету іпотеки шляхом його продажу, а тому вважає процедуру купівлі-продажу проведеною з порушенням Закону України «Про іпотеку».

Позивач також зазначила, що банком не дотримано вимогу щодо здійснення оцінки об`єкту іпотеки суб`єктом оціночної діяльності і їй взагалі невідома сума, за яку було продано житловий будинок та земельну ділянку.

Такти чином, оскільки оспорювані договори купівлі-продажу укладені з порушенням законодавства, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2017 року, та постановлення нового, про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку пронеобхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.02.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № ОDMLGА00000014, за яким позивач одержала кредит в сумі 113100 доларів США з кінцевим терміном повернення 21 лютого 2028 року (а.с. 6-9).

В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 21.02.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 138,4 м2, житловою площею 52,30 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,042 га, кадастровий номер :02:004:0741, на яку також поширюється іпотека за вказаним договором (а.с. 9-11).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.10.2012 року позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ОDMLGА00000014 від 21.02.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , яка складає - 188 387,42 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 1 505 215 грн. 47 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом 92 816, 52 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 43 828, 71 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 1 156,01 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору 41 585, 55 доларів США; штраф (фіксована частина) - 31.29 доларів США, штраф (процентна складова) 8 969,34 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки: - на житловий будинок, вартістю 581 447 грн., загальною площею 138, 40 кв. м. з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 27.01.2008 року. Звернуто стягнення також на земельну ділянку, площею 0,042 га, вартістю 75 058 грн., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого відділом земельних ресурсів у Біляївському районі Одеської області 26 листопада 2007 року, кадастровий номер :02:004:0741 шляхом укладання ПАТ КБ «Приватбанк`договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та здійснення цим банком всіх необхідних дій для продажу предметів іпотеки, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

В частині позову про надання позивачу дозволу укласти договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_1 , а також в частині виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено (т.1, а.с. 122-124).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08.10.2013 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24.10.2012 року змінено, доповнено абзац 4 резолютивної частини рішення після слів «договору купівлі-продажу» словами «від імені ОСОБА_1 ». В решті рішення залишено без змін (т.1, а.с. 125-126).

Тобто, вказаним судовим рішенням було відмовлено ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про надання позивачу дозволу укласти договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_1 , а також в частині виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2015 року касаційна скарга ОСОБА_2 відхилена, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24.10.2012 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 08.10.2013 року залишено без змін (т.1, а.с.213-215).

При цьому, ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі зазначив, що апеляційний суд Одеської області, змінюючи рішення Біляївського районного суду Одеської області в частині надання банку права на укладення договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_1 , виходив із того, що право продажу предмета іпотеки від імені іпотекодавця передбачено умовами договору.

Саме з цих підстав виходив суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 . При цьому суд виходив із того, що відповідно до ч. 3 с. 61 ЦПК України, в редакції, яка була чиною на той період часу, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, суд вказав, що згідно ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням позивачкою своїх зобов`язань за кредитним договором, ПАТ КБ «Приватбанк» обгрунтовано в судовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки.

Саме з цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в подальшому між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» в законному порядку був укладений договір купівлі-продажу будинку від 16.03.2016 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16.03.2016 року, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С. (а.с. 118-119, 120-121).

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон № 1304-VII), згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦПК України поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання.

Таким чином, установлений Законом № 1304-VII мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Однак, суд першої інстанції, не дивлячись на вищевикладене, дійшов необгрунтованого і безпідставного висновку про те, що оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

При цьому суд безпідставно вказав, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки було винесене до моменту вступу в дію Закону України від 07.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та банком було отримано згоду позичальника, який одночасно є іпотекодавцем, на реалізацію предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Більше того, аналізуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на спірні правовідносини не поширюється.

На переконливу думку колегії суддів, та виходячи з практики Верховного Суду, в період дії Закону України від 07.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», заборонено укладати договори купівлі-продажу іпотечного майна, не дивлячись на судове рішення, яке набрало законної сили, про звернення стягнення на іпотечне майно, шляхом укладення договору купівлі-продажу цього майна від імені його власника тертім особам, без згоди цього власника.

Вказані правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц, провадження № 14-111цс19.

Так, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 07.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не підлягає виконанню.

З цих підстав, Велика Палата Верховного Суду вказаною постановою касаційні скарги ПАТ КБ «Приватбанк» залишила без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 23 березня 2017 року, та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2017 року залишила без змін.

Тобто були залишені без змін судові рішення, якими було визнано недійсним договір купівлі-продажу належного Особі належного на праві власності жилого будинку, який був укладений 18 лютого 2-016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт селінг».

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та визнати недійсними договір купівлі-продажу будинку № 728 від 16.03.2016 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки № 729 від 16.03.2016 року, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2017 року скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсними договір купівлі-продажу будинку № 728 від 16.03.2016 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки № 729 від 16.03.2016 року, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.11.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра