ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/228/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 305000000 Смоляр О.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 законний представник відповідача ОСОБА_3 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 .

розглянувши у м. Черкаси у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 18 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Смоляра О.А. у залі Черкаського районного суду Черкаської області 18 червня 2019 року о 14 год. 40 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 законний представник ОСОБА_3 про стягнення коштів за порушення виконання зобов`язання ,-

в с т а н о в и в :

07.08.2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за порушення виконання зобов`язання.

Позивач в обгрунтування позовних вимог вказує, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2016 року (справа № 711/9578/15ц) визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач посилається, що як наслідок недійсності правочину, судом застосовано двосторонню реституцію, яка передбачена ст.215 ЦК України. Із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто грошові кошти в розмірі 72304,00 гривень, отримані нею за договором купівлі-продажу квартири. Рішення суду набрало законної сили 14 грудня 2016 року.

До теперішнього часу ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконала і кошти не повернула, у зв`язку з чим, позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 3% річних від простроченої суми боргу 69899,45 грн. за період з 14 грудня 2016 року по 07 серпня 2018 року у розмірі 3447,10 грн. та інфляційні втрати за період з 14 грудня 2016 року по 07 серпня 2018 року у сумі 12650, 00 грн., а всього 16097,10 грн. та судові витрати.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 18 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за період з 14 грудня 2016 року по 07 серпня 2018 року в розмірі 3447,10 грн. та інфляційні втрати за період з 14 грудня 2016 року по 07 серпня 2018 року в сумі 12650 грн., а всього 16097,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме приписи Глави 51 ЦК України «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання », до якої відноситься ст. 625 ЦК України. В апеляційній скарзі зазначається, що відповідач є пенсіонером, психічно хворою особою, вона є невинуватою, що фізично не мала та не має можливості сплатити борг та вказані позивачем 3% річних і інфляційні втрати. Скаржник вважає, що проценти та інфляційні є різновидом санкцій (відповідальність) за порушення грошового зобов`язання, а тому, приймаючи рішення на підставі ст. 625 ЦК України, суду необхідно було застосувати приписи 614 ЦК України. Представник відповідача вважає, що відповідач вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання згаданого зобов`язання, є невинуватою, що порушила ці зобов`язання, тому не може нести відповідальність за їх вчасне виконання.

Законний представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 18.06.2019 року в справі № 707/1581/18 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Згідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з участю сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглядати справу у спрощеному позовному провадженні без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення коштів за порушення зобов`язання, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, встановивши, що відповідачем прострочено грошове зобов`язання по поверненню коштів позивачу, сплачених нею за недійсним правочином, що дає підстави на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимог, стягнувши кошти з відповідача на користь позивача у розмірі 16097 грн.10 коп.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2016 року (справа № 711/9578/15ц) визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Застосовано реституцію як наслідок недійсності правочину та в порядку реституції: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 72304 грн., отримані нею від ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартири від 08.11.2013 року ; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 39941 грн., отримані ним від ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу квартири від 14.11.2013 року. Рішення суду набрало законної сили 14 грудня 2016 року.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що на час звернення позивача з позовом до відповідача ОСОБА_2 , відповідач свої зобов`язання не виконала, залишок несплачених коштів становить 69899,45 грн. Отже, вимоги позивача ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 3% річних від простроченої суми боргу 69899,45 грн. за період з 14 грудня 2016 року по 07 серпня 2018 року у розмірі 3447,10 грн., та інфляційні витрати за період з 14 грудня 2016 року по 07 серпня 2018 року в сумі 12650 грн., а всього 16097,10 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки наявні підстави відповідно до вимог закону для стягнення коштів із відповідача, яка не виконала своїх зобов`язань, тому доводи апеляційної скарги є безпідставними, не спростовуються висновків суду першої інстанції, а тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зокрема, частина 1 цієї статті передбачає, що цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із аналізу норм статей 524, 533, 625 ЦК України можна дійти висновку, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України міститься у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (делікатні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань .

Враховуючи положення даної норми закону, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові

Частиною 3 статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій, відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 01.06.2016 року у справі № 6-927цс16.

Згідно до вимог статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у ОСОБА_2 виникло грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , оскільки визнано недійсним договір купівлі-продажу від 08.11.2013 року, за умовами якого остання сплатила на користь ОСОБА_2 72304 грн. Тому у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем, отже, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2016 року набрало законної сили 14 грудня 2016 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями статті 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Стаття 129 -1 Конституції України встановлює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення і в процесуальному законодавстві України, зокрема, ст.14 ЦПК України .

Як вбачається із наведених норм, судове рішення допускається до виконання лише після набрання ним законної сили, тобто після апеляційного розгляду справи або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із даних листа Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 02.08.2018 року, який доданий позивачем до матеріалів справи, в підтвердження позовних вимог, вбачається, що залишок несплачених коштів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 становить 69 899,45 грн. (а. с. 11).

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з розрахунком позивача ОСОБА_1 , який був перевірений судом першої інстанції під час розгляду справи, відповідає вимогам закону, не спростований відповідачем, оскільки відповідачем не надано іншого розрахунку.

За таких обставин, із відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 3 % річних за період прострочення виконання зобов`язання за період з 14 грудня 2016 року по 07 серпня 2018 року в розмірі 3447,10 грн. та інфляційні втрати за період з 14 грудня 2016 року по 07 серпня 2018 року в сумі 12650 грн., а всього 16097,10 грн.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими стосовно неправильного застосування судом норм матеріального права, оскільки платежі встановлені ст. 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, як наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно ст. 617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до твержень, що відповідач є невинуватою, немає можливості сплатити борг, оскільки є пенсіонером та психічно хворою особою, так як визнана судом недієздатною згідно рішення суду

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 18 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 законний представник ОСОБА_3 про стягнення коштів за порушення виконання зобов`язання залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов