ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/4776/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Мухатаєва Б.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 19 липня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Лях М.Ю., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

29.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 26.02.1998 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2019 року. За час шлюбу вони придбали будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який було оформлено на відповідача ОСОБА_2 Вказаний будинок був розташований на неприватизованій земельній ділянці 12000 кв.м., яка в подальшому була приватизована, видано державний акт на земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У зв`язку з не досягненням згоди щодо добровільного поділу вказаного майна з відповідачем, звернувся до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 та припинити право власності на Ѕ частину цього будинку відповідача ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та припинити право власності на Ѕ частину цієї земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 , вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою цього ж суду від 26 липня 2019 року виправлено описку у даті ухвалення вищевказаного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповністю та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, неправильно і неповно досліджені та оцінені докази, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, надання переваги одним доказам перед іншими, рішення є неправильним по суті і несправедливим, неправильно застосовані норми матеріального права до даних правовідносин.

Вказав, що перебуваючи у шлюбі з відповідачкою вони за спільні кошти на ім`я відповідачки придбали житловий будинок літ. А-1, житловою площею 19,9 кв.м., загальною площею 48.3 кв.м.. 30-х років будівництва, тз відповідними надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який був значно зношений, у зв`язку з чим не виходячи за межі існуючого фундаменту будинку було проведено його реконструкцію задля поліпшення житлових умов та можливого проживання у ньому. На підставі вказаного Договору купівлі-продажу житлового будинку відповідачка зареєстровала за собою право власності в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». З цих підстав земельна ділянка, відведена для його обслуговування, також була приватизована на ім`я відповідача.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1568цс16 від 07.12.2016 р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тож при вирішенні питання щодо визнання право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК.

При цьому суд повинен враховувати правові позиції ВС України з аналогічних спорів, в яких судам було роз`яснено, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна: кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання): мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Отже тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Таким, чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, достатніх доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя відповідачем не надано, право власності на об`єкт нерухомості зареєстровано у Державному реєстрі речових прав та не скасовано на час розгляду даної справи, тому суд повинен був вирішити спір про поділ спільного майна подружжя по суті між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - за кожним на 1/2 частину вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності.

Однак, в порушення вимог ЦПК України суд першої інстанції фактично не вирішив спір по суті, безпідставно відмовив йому у задоволенні позовних вимог, чим позбавив його права власності на половину майна набутого за час шлюбу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка просить її відхилити і залишити оскаржене рішення суду без змін.

Вказала, що спірний житловий будинок вже не існує, оскільки на його місці вони звели новий двоповерховий будинок, який на цей час не прийнятий в експлуатацію, тобто є не узаконеним. ОСОБА_1 не надав до суду новий технічний паспорт на спірний житловий будинок. Наданий позивачем Висновок про вартість спірного будинку ґрунтується на технічному паспорті, який був виготовлений 06.06.2005 року при оформленні купівлі старого будинку і не відповідає дійсності.

Послалася на те, що суд в оскаржуваному рішенні надав правильну оцінку обставинам справи та вирішив спір згідно діючому законодавству.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У відповідності до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приватизована відповідачкою земельна ділянка не належить до спільного сумісного майна подружжя, придбаний сторонами у спільному шлюбі будинок з надвірними будівлями був знесений, а новий не був введений до експлуатації, тому право власності на нього не виникло. З урахуванням того, що позивач не поставив питання про визнання права власності на будівельні матеріали, позов в цій частині також є недоведений. Суд може виділити у власність особі, яка не є власником земельної ділянки, частину земельної ділянки лише у разі поділу (виділу частки) будинку, що розташований на цій земельній ділянці.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічне положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Положення сімейного законодавства, що встановлюють режим спільної власності на майно, набуте під час шлюбу, не передбачають поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на земельні ділянки, приватизовані одним з подружжя.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

У пункті 22 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 та статтею 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Частинами першою, другою статті 71 СК України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15.

За змістом частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судовим розглядом встановлено, що сторони з 26.02.1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2019 року.

У 2005 році, під час перебування у спільному з позивачем шлюбі відповідачка ОСОБА_2 придбала у власність дерев`яний житловий будинок номер АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, житловою площею 19,9 кв.м., загальною площею 48,3 кв.м. розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 1200 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу серії ВСС №461900 від 10.06.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є.

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29.06.2005 року на підставі вказаного договору право власності на будинок, з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.14).

У 2007 році ОСОБА_2 отримала безоплатно в порядку приватизації у приватну власність земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 036925.

Відповідно до звіту про оцінку майна житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 06.03.2019 року, проведеної на замовлення позивача ОСОБА_1 , оцінюваний об`єкт належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2005 року. Технічна характеристика об`єкта : призначення об`єкту нежитлова будівля, поверховість будівлі 1 поверхове, площа приміщення 48,30 кв.м., фундамент дерев`яні ст., стіни,перегородки дерево, перекриття в будинку дерево, кровля м`яка, підлога глина, отвіри дерев`яні. В процесі оцінки візуальне обстеження об`єкта здійснено не було, вихідні дані були отримані на підставі технічної документації (технічного паспорту на спірний житловий будинок від 06.06.2005 та інформації, отриманої від Замовника, тобто ОСОБА_1 (а. с. 39-49, 54-58).

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.18-2 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ « від 16 квітня 2004 року № 7, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Спірна земельна ділянка була набута ОСОБА_2 у власність в період шлюбу з позивачем, однак шляхом приватизації, тобто в результаті реалізації приватного права, то така земельна ділянка є її особистою, приватною власністю, а тому колегія суддів погоджується з тим, що це майно не є спільним сумісним майном подружжя і тому як самостійний об`єкт майна не підлягає поділу між подружжям.

Згідно вказаних роз`яснень суд може виділити у власність особі, яка не є власником земельної ділянки, частину земельної ділянки у разі поділу (виділу частки) будинку, що розташований на цій земельній ділянці.

Разом з тим, судом першої інстанції установлено, що будинок, який був придбаний подружжям у 2005 році, у подальшому знесений, і було розпочато будівництво нового будинку, який введений в експлуатацію не був. Зазначені обставини сторонами в суді не заперечувалися.

Позивач в суді апеляційної інстанції наполягав на тому, що спірний будинок був не знесений, а лише капітально відремонтований, було замінені стіни з дерев`яних на газобетонні, здійснена прибудова та надбудований другий поверх. Новий технічний паспорт на цей реконструйований будинок не складався і до суду першої інстанції не надавався. При цьому позивач не заперечував, що реконструйований будинок не вводився до експлуатації. Вимог про визнання права власності на будівельні матеріали, які при цьому були використані, або про поділ незавершеного будівництва він не заявляв, а надав Висновок про оцінку спірного будинку, який ґрунтується на даних з технічного паспорту, який не відповідає дійсному стану будинку, його розміру та якості, тому такі докази не є достовірними і відповідно до ст. 78, 89 ЦПК України не можуть братися судом до уваги.

З огляду на істотний обсяг проведеної реконструкції такий будинок необхідно вважати новоствореним майном, тому у даному випадку суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норму ст. 331 ЦК України, яка у ч. 2 передбачає, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). У даному випадку законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, тому за відсутності право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком в юридичному розумінні, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дає підстави для висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Однак при цьому позивач всупереч передбаченому у ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку не надав до справи належних і допустимих доказів про розмір об`єкта незавершеного будівництва, його технічні характеристики та вартість.

Крім того, у справі відсутні докази про те, що реконструкція житлового будинку була здійснена у передбаченому законом порядку. Як пояснив позивач при апеляційному розгляді справи, не існує рішення органу влади про знесення старого будинку та дозволу місцевого органу влади на будівництво чи реконструкцію (капітальний ремонт) будинку, затвердження відповідного проекту також не було.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 04.12.2013 у справі № 6-130 цс 13.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та межі розглянутого судом позову, зважаючи на те, що новостворене нерухоме майно не набуло статусу житлового будинку (не прийнято в експлуатацію та не легалізоване), приймаючи до уваги відсутність на час розгляду справи в суді предмету спору (спірного будинку, придбаного сторонами за договором купівлі-продажу від 24.06.2005 року), та спростування презумпції спільного сумісного майна подружжя відносно приватизованої земельної ділянки - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання новозбудованого житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними присадибними спорудами об`єктом спільної сумісної власності.

Судом першої інстанції правильно досліджені наявні у справі докази, їм надана належна оцінка, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.