ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 640/13757/18

Провадження № 22-ц/818/1532/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

третя особа -Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова,

розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України Грошева Сергія Володимировича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року у складі судді Чередника В.Є.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Держави України в особі Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова, третя особа на стороні відповідача Київське ОУ ПФУ м. Харкова про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнано неконституційним на підставі статей 1166, 1175 ЦК України, статей 1, 3, 8, 19, 21, 22, 24, 46, 56, 126, 152 Конституції України, оскільки внаслідок здійснення відрахувань позивач отримував щомісячне довічне грошове утримання у нижчому розмірі, ніж встановлено законом.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1514-УШ у зв`язку з поданням заяви про відставку та відповідно до пунктів 2 та 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України його було звільнено з посади судді Апеляційного суду Харківської області, а наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2016 року відраховано зі штату Апеляційного суду Харківської області.

З 17 вересня 2016 року він перебуває на обліку в Київському об`єднаному управлінні ПФУ м. Харкова як суддя у відставці Апеляційного суду Харківської області та отримує довічне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

За період з 17 вересня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно загальний розмір утриманих податків становить - 46594 грн 03 коп, в тому числі: ПДФО - 43009 грн 93 коп, військовий збір - 3584 грн 10 коп, що підтверджується довідкою Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова № 13751-47/02-02 від 17 липня 2018 року.

Після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 його права на отримання в повному обсязі щомісячного довічного грошового утримання були відновлені з моменту оприлюднення рішення, а саме: з березня 2018 року Київське об`єднане управління ПФУ м. Харкова припинило утримання з його щомісячного довічного грошового утримання ПДФО та військового збору. Проте, в період з вересня 2016 року по лютий 2018 року його цивільне право залишилося порушеним у зв`язку зі спричиненням збитків на загальну суму утриманих податків - 46594 грн 03 коп, та потребує судового захисту. Оскільки, згідно з п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1р/2018 від 27 лютого 2018 року положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнане неконституційним та втрачає свою чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 27 лютого 2018 року на майбутнє, вказані положення застосовуватись для умов оподаткування довічного грошового утримання судді у відставці не можуть, а до прийняття Конституційним Судом України вказаного Рішення, зокрема станом на час виникнення спірних відносин, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України підлягали застосуванню. Між тим, невідповідність приписів Закону Конституції України як такого, само по собі свідчить про порушення прав та інтересів особи на отримання очікуваного прибутку.

Таким чином, у даному випадку неконституційною нормою закону позивачу заподіяні збитки, які полягають не в реальних втратах, а в тих доходах, які я недоотримав внаслідок порушення його цивільного права. (Постанова Верховного Суду України №6-237цс16 від 18 травня 2016 року)

Внаслідок здійснених відрахувань з вересня 2016 року по лютий 2018 року включно він отримував щомісячне довічне грошове утримання у нижчому розмірі, ніж встановлено законом. Позивач вважав, що ним був недоотриманий дохід у вигляді утриманих податків (ПДФО та військового збору) з пенсійних виплат, завдано шкоду, виходячи із сукупної суми відрахувань - 46594 грн 03 коп , яка підлягає відшкодуванню з Державного бюджету.

27 серпня 2018 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи - Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, в яких представник третьої особи проти позову заперечував. Зазначив, що оскільки податковим періодом для обчислення податку на доходи фізичних осіб встановлений календарний місяць, проводити перерахування ПДФО та ВЗ за лютий 2018р. у зв`язку із рішенням Конституційного суду України підстави відсутні. Оскільки закон не має зворотної дії, повернути нарахований податок на пенсію ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року по 01 березня 2018 року законні підстави відсутні.

31 серпня 2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова, в якому представник посилаючись на чинне законодавство вважав, що позивач звернувся до неналежного відповідача.

16 жовтня 2018 року представник співвідповідача Державної казначейської служби України подав відзив на позов, в якому проти позову заперечував.Вважав, що рішення Конституційного Суду № 1-р/2018 не може бути застосовано до правовідносин, що виникли до 27 лютого 2018 року, позивач не позбавлений права звернутися до відповідного органу Пенсійного фонду України з заявою про повернення надміру утриманих коштів за період починаючи з моменту прийняття Конституційним судом свого рішення.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова, Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнано неконституційним, задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України матеріальну шкоду, завдану законом, що визнано неконституційним, в розмірі 46 594, 03 грн.

18 січня 2019 року на вищевказане судове рішення представник Державної казначейської служби України Грошев С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Конституцією України розмежовуються підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. На сьогодні механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними будь-яким законом не врегульований. Ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Визнання положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового Кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України неконституційним не є порушенням цивільного права позивача. Отже, положення ст. 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У разі коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України Грошева С.В. на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова, Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнано неконституційним.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова, Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнано неконституційним.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

06 березня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року залишити без змін. Вказує на те, що суд першої інстанції при вирішення справи правильно встановив обставини справи та вірно застосував норми матеріального права, не порушив норми процесуального права. Зазначає, що оподаткування пенсій є порушенням конституційного права за ознакою майнового стану. неконституційною нормою закону позивачу заподіяні збитки, які полягають не в реальних втратах, а в тих доходах, які я недоотримав внаслідок порушення його цивільного права. (Постанова Верховного Суду України №6-237цс16 від 18 травня 2016 року), внаслідок здійснених відрахувань з вересня 2016 року по лютий 2018 року включно він отримував щомісячне довічне грошове утримання у нижчому розмірі, ніж встановлено законом. Позивач вважав, що ним був недоотриманий дохід у вигляді утриманих податків (ПДФО та військового збору) з пенсійних виплат, завдано шкоду, виходячи із сукупної суми відрахувань - 46594 грн 03 коп , яка підлягає відшкодуванню з Державного бюджету.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року зупинено апеляційне провадження у справі № 640/13757/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова, Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнано неконституційним - до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 686/23445/17.

21 березня 2019 року до апеляційного суду надійшли пояснення Київського об`єднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова, в яких просило скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року, ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 Зазначає, що відповідно до підпунктів 154.1.1, 164.1.2 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом. Загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного місяця. Оскільки податковим періодом для обчислення податку на доходи фізичних осіб встановлений календарний місяць, проводити перерахування ПДФО та ВЗ за лютий 2018 року у зв`язку з рішенням Конституційного Суду України підстави відсутні. Оскільки закон не має зворотної дії повернути нарахований податок на пенсію ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року по 01 березня 2018 року законні підстави відсутні.

Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову у справі № 686/23445/17.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України Грошева С.В. на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова, Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнано неконституційним.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Конституційним Судом України встановлено неконституційність змін, внесених до Податкового кодексу України, а тому щомісячне відрахування податку з грошового утримання позивача призвело до заподіяння йому збитків, які підлягають відшкодуванню в порядку ст.152 Конституції України, ст. 1175 ЦК України, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1514-УШ у зв`язку з поданням заяви про відставку та відповідно до пунктів 2 та 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Апеляційного суду Харківської області, а наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2016 року відраховано зі штату Апеляційного суду Харківської області.

З 17 вересня 2016 року він перебуває на обліку в Київському об`єднаному управлінні ПФУ м. Харкова як суддя у відставці Апеляційного суду Харківської області та отримує довічне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

За період з 17 вересня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно загальний розмір утриманих податків становить - 46594 грн 03 коп, в тому числі: ПДФО - 43009 грн 93 коп, військовий збір - 3584 грн 10 коп, що підтверджується Довідкою Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова № 13751-47/02-02 від 17 липня 2018 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Стосовно посилання у касаційній скарзі на те, що спірні правовідносини (стягнення заробітної плати, відповідної компенсації за її несвоєчасну виплату) відповідно до положень статті 19 КАС України відносяться до юрисдикції адміністративних судів, слід зазначити таке.

За змістом статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову до суду) як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції).

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом; пункт 7 частини першої статті 4 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Аналогічні положення закріплені у пункті 2 частини першої статті 19 КАС України (у редакції від 03 жовтня 2017 року).

У пункті 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Аналогічні положення містяться у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2862-XII, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 01 січня 2012 року).

У преамбулі Закону № 2862-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону № 2862-XII передбачалося, що професійні судді та залучені у визначених законом випадках для здійснення правосуддя представники народу є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання обрання (призначення) суддів регулювалося статтею 9 Закону № 2862-XII, у частинах другій та третій якої зазначалося, що судді судів загальної юрисдикції обираються Верховною Радою України безстроково. Судді, які вперше пройшли конкурсний відбір, призначаються на посаду судді строком на п`ять років Президентом України. Порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України визначається Законом України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України».

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів регулювалося главою VIII Закону № 2862-XII.

Відповідно до частини четвертої статті 44 (матеріальне і побутове забезпечення суддів) Закону № 2862-XII суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Згідно із Законом № 107-VI внесено зміни до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII щодо визначення розміру надбавки за вислугу років від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

З урахуванням змін, внесених Законом № 107-VI, частину четверту статті 44 Закону № 2862-XII викладено у новій редакції, а саме: суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано неконституційними зміни, внесені до статті 44 Закону № 2862-XII Законом № 107-VI.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої заробітної плати за певний період з вересня 2016 року по лютий 2018 року та компенсації втрати її частини внаслідок несвоєчасної виплати, недоплаченого щомісячного грошового утримання за певний період.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання.

Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18), у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19) та від 05 вересня 2019 року у справі 686/6775/18 (провадження 61-42631ск18), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Вищевказане залишилося поза увагою суду, який, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04,§ 24).

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною першою і другою статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З огляду на вказане суд доходить висновку, що провадження у справі необхідно закрити, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин провадження у справі підлягає закриттю, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому позивачу слід роз`яснити його право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі закриття провадження у справі судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, ч.1 п.4, 377, 381-384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України Грошева Сергія Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова, Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнано неконституційним - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 листопада 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В Бурлака

А.І. Колтунова