Справа № 466/6390/17 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/2608/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.

з участю представника відповідача Гнатишака ОСОБА_1 .В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 10 липня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Свірідової В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3 про визнання договору поруки та кредитного договору недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

05.09.2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3 про визнання договору поруки та кредитного договору недійсними, в якому просила визнати недійсним договір поруки №DNABAE00000009 від 20.09.2007 року, укладений від імені ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» та визнати недійсним кредитний договір №DBABAE00000009 від 20.09.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у вересні 2016 року їй стало відомо про наявність заочного рішення Галицького районного суду м. Львова (справа №461/5313/16-ц) від 16.09.2016 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яке в подальшому було скасоване на підставі ухвали Галицького районною сулу м. Львова від 14.11.2016 року та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Під час розгляду даної справи у Галицькому районному суді м Львова їй стало відомо про наявність договору поруки № DNАВАЕ00000009 від 20.09.2007 року, укладеного від імені ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» на виконання зобов`язання ОСОБА_3 за кредитним договором від 20.07.2007 року № DBAВАЕ00000009. Тобто, за цим договором поруки позивач, нібито, поручається перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов`язання за кредитним договором також, одночасно, позивача, нібито, було ознайомлено з умовами кредитного договору, з яким і до часу звернення в суд з позовом її ніхто не ознайомлював.

Виходячи із копії договору поруки № DNABAE00000009 від 20.09.2007 року, вона зазначає, що такий договір вперше бачила та фактично його не підписувала. Також, вона ознайомившись із змістом кредитного договору повідомляє, що про такі умови кредитного договору ніхто її не повідомив, а відтак вона не могла з ними погодитись.

З наведеного вбачається, що кредитний договір та договір поруки порушують її права, обов`язки та інтереси, оскільки на підставі даних договорів у банку виникло право вимоги до неї щодо стягнення сум заборгованості.

З врахуванням зазначеного та з метою захисту своїх прав та інтересів вона змушена була звернутись до суду з позовом про визнання договору поруки та кредитного договору недійсними.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсними договору поруки № DNABAE00000009 від 20.09.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» та кредитного договору № DBABAE00000009 від 20.09.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним договору поруки оскаржила позивач.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду в оскаржуваній його частині ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що судом безпідставно взято за основу висновок експерта № 5631 криміналістичної судово-почеркознавчої експертизи, який проведений з порушенням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом МЮУ 08.10.1998 року № 53/5 ( у редакції наказу МЮУ від 26.12.2012 №1950/5. Зокрема, експертом вибірково, не в повному обсязі та неякісно надано оцінку всім експериментальним зразкам підписів.

Зазначає, що ніколи не підписувала договір поруки з таким змістом, підпис вчинений від її імені нею не погоджений. Окрім того, не підписаний перший аркуш спірного договору, у розділі «Юридичні адреси та реквізити сторін» під графою «Поручитель» зазначено інший ідентифікаційний код, який не стосується позивача та відображено взагалі інші паспорті дані. Вказує, що за наявністю таких розбіжностей ніколи б не підписувала такий договір поруки та ці обставини підтверджують її позицію, що з таким змістом договору її ніхто не ознайомлював, такий договір поруки з таким змістом не укладала та не підписувала.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 10 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору поруки скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити повністю. В решті рішення залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує про те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними і на увагу не заслуговують, тому таку слід залишити без задоволення. В той же час рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а відтак, таке слід залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з`явилась. Проте представник позивача направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в судовому засіданні в іншій справі. Однак будь-якого документу на підтвердження зазначеної у клопотанні обставини не надав.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, позивач про причини неявки не повідомила, а причини неявки її представника за відсутності підтверджуючих документів не можуть бути визнані поважними, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача та її представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який з`явився в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегіє суддів перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги, тобто в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору поруки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оспорюваних договорів, сторонами узгоджені всі істотні умови зобов`язання, їх укладення відповідало внутрішній волі позивача. Підстав для визнання правочинів недійсним не встановлено.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується колегія суддів

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, по захист якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 2 і ч. 3 ст. 215 ЦК України).

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3ст. 203 ЦК України). Згідно з ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених ч. 3 ст. 203 ЦК України.

З наведених норм випливає, що розглядаючи позови про визнання недійсним оспорюваного правочину, суди повинні вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину й мають встановити не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначити, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Статтею 554 ЦК передбачено, що за виконання боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом встановлено, що з метою купівлі транспортною засобу 20.09.2007 року між ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DBAВAE00000009 строком з 20.09.2007 року по 19.09.2012 року (а.с.11-13).

Згідно п. 7.1 даною кредитного договору банк зобов`язується надати ОСОБА_3 кредитні кошти на строк з 20.09.2007 року по 19.09.2012 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 14 891, 84доларів США на наступні цілі: 11 341, 52 доларів США на купівлю автомобіля, а також у розмірі 6, 81доларів США для сплати за реєстрацію предмету застави в Державним у реєстрі обтяжень рухомою майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №DNABAE00000009 від 20.09.2007 року, договором особистою страхування №DNABLK00000009 від 20.09.2007 року на строк до 19.09.2008 року, а також винагороди за надання фінансовою інструменту в розмірі 113, 42 доларів США та у розмірі 3 506, 90 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0, 14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля.

З метою забезпечення зобов`язання ОСОБА_3 за кредитним договором № DBAВAE00000009 від 20.09.2007 року, у цей же день було укладено договір поруки № DNAВAE00000009 між ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 , згідно п. 2 якого, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, а також сплати інших винагород, штрафів, пені та інших платежі. ОСОБА_2 , укладаючи договір поруки № DNAВAE00000009 від 20 вересня 2007 року, підтвердила, що їй відомі всі умови вищезазначеного договору своїм підписом (а.с.15-16).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2018 року за клопотанням представника ОСОБА_2 адвоката Кецко В.Я. призначено судову почеркознавчу експертизу.

Згідно з висновком експерта № 5631 криміналістичної судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 466/6390/17, складеним 05 лютого 2019 року, підпис від імені ОСОБА_2 , розташований у графі «поручитель» в договорі поруки №DNAВAE00000009 від 20 вересня 2007 року, виконаний самою ОСОБА_2 (а.с.92-93).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач в судовому засіданні не довела позову і не подала суду доказів, які б підтверджували неукладення та непідписання нею оспорюваного договору.

При ухваленні судового рішення суд надав оцінку поданим доказам, в тому числі і висновку експертизи, яка була призначена за клопотанням представника позивача. Пояснення ОСОБА_2 не заслуговують на увагу і не спростовуються відповідними доказами, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи те, що договір поруки № DNAВAE00000009 від 20 вересня 2007 року підписаний позивачем особисто, таке, на думку колегії суддів, свідчить про наявність вільного волевиявлення ОСОБА_2 на їх укладення. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору поруки недійсним.

Мотиви скарги про те, що експертиза за результатами якої складено висновок експерта № 5631 криміналістичної судово-почеркознавчої експертизи, проведена з порушенням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом МЮУ 08.10.1998 року №53/5 ( у редакції наказу МЮУ від 26.12.2012 року № 1950/5), а саме що експертом вибірково, не в повному обсязі та неякісно надано оцінку всім експериментальним зразкам підписів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки клопотання щодо призначення додаткової чи повторної судової почеркознавчої експертизи, яка могла б засвідчити факт того, що позивач не підписувала договору поруки, позивач та представник позивача не заявляли.

Не заслуговують на увагу також доводи апелянта про те, що нею не підписаний перший аркуш спірного договору, у розділі «Юридичні адреси та реквізити сторін» під графою «Поручитель» зазначено інший ідентифікаційний код, який не стосується позивача та відображено взагалі інші паспорті дані.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з приписами ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Чинне законодавство не передбачає підписання усіх аркушів укладеного правочину, достатньо одного підпису у визначеному місці договору.

Щодо відображення інших паспортних даних ніж у позивача, то колегія суддів звертає увагу на те, що у спірному договорі поруки № DNAВAE00000009, укладеному 20 вересня 2007 року паспорті дані не можуть збігаються із наявним у матеріалах справи копією паспорта позивача, оскільки такий виданий після укладеного договору, а саме 04 серпня 2009 року (а.с.9), тоді як договір поруки був укладений 2 вересня 2007 року.

Зазначення у договорі поруки № DNAВAE00000009 від 20 вересня 2007 року іншого ідентифікаційного договору не може бути достатньою підставою для визнання його недійсним, оскільки такий підписаний особисто ОСОБА_2 .

Аргументи апеляційної скарги про те, що почеркознавча експертиза проводилася з порушенням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом МЮУ 08.10.1998 року №53/5 ( у редакції наказу МЮУ від 26.12.2012 року № 1950/5, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції дослідив та надав оцінку усім наявним у справі доказам та правильно взяв до уваги вказаний висновок судово-почеркознавчої експертизи, як такий що виключає сумніви у даному висновку.

Крім того, колегія суддів вважає, що висновок експерта є обґрунтованим, повним та зрозумілим, підстави для сумніву в його об`єктивності відсутні, а відповідачем не надано суду доказів на його спростування висновку експерта.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.