Суддя Матвієвська Г. В.
Справа № 644/6381/19
Провадження № 2/644/2030/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року місто Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Матвієвської Г.В., за участю секретаря судових засідань - Онюшкіної О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3, в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених кошів, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3, в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 125 005, 37 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , розташована нежитлова будівля літ. «АБ-1», загальною площею 130,8 кв.м., право власності на яку зареєстровано по 1/2 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договорів купівлі-продажу від 27.07.2016 №426 та №2809.

Відповідно до вищевказаної інформації та листа Управління ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 10.04.2019 речові права ОСОБА_1 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровані.

ОСОБА_1 з 27.07.2016 використовує земельну ділянку площею 0,0164 га по АДРЕСА_1 , без виникнення права власності/користування та без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав, земельна ділянка площею 0,0164 га по АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади міста Харкова.

Згідно інформації від 27.05.2019, наданої Східним управлінням ГУ ДФС у Харківській області встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як платник земельного податку на землю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Останньою у 2016 році сплачено земельного податку у сумі 3 698, 40 грн., у 2017 р. - 3 920, 31 грн., 2018 р. - 3 920,31 грн., 2019 р. - 14 113, 11 грн.

Розрахунок безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів розрахований як різниця між розміром плати за землю, яка повинна була надійти до місцевого бюджету та фактично здійсненою оплатою за користування земельною ділянкою.

Відповідач свого обов`язку щодо сплати за користування земельною ділянкою у повному обсязі не здійснює, у зв`язку з чим, має перед позивачем заборгованість в розмірі 125 055,37 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив повернути безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності по АДРЕСА_1 .

Враховуючи обставини справи, відповідно до ст. 274 ЦПК, суд розглядає справу у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику сторін).

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не надав.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст.55), Цивільному кодексі України (ст.16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4).

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках та порядку, що визначені законом.

Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури визначається законом.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 6 ст. 23 Закону передбачено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження; ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; брати участь у розгляді справи; подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом; брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій прокурором здійснювалося представництво інтересів громадянина або держави в суді; з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦПК України У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи N 806/1000/17).

Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова ВСУ від 21.02.2018 у справі №553/3280/16-а).

Як зазначає прокурор у позовній заяві, вивченням питання наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у сфері земельних правовідносин, місцевою прокуратурою встановлено порушення вимог чинного законодавства під час використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів, розташованої на території Індустріального району міста Харкова.

Факт протиправного та безоплатного використання земель комунальної власності порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, як їх власника щодо реалізації передбаченого ч. 1 ст. 319 ЦК України права вільно, у встановленому законом порядку, розпоряджатися ними через уповноважений орган місцевого самоврядування.

Також, безоплатне використання землі ослаблює економічні основи територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради, що потребує прокурорського реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.

Крім того, встановлено, що Харківською міською радою з червня 2016 року до теперішнього часу не вживались заходи представницького характеру, спрямовані на усунення порушень, які допущені під час використання землі без правовстановлюючих документів під обєктом нерухомості та позов до ОСОБА_1 з цим же предметом та з цих же підстав до судів не подавалося, що підтверджується інформацією Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 05.08.2019 №12255/0/226-19.

Окрім цього, економічна ситуація, що складається на цей час у державі, обумовлює необхідність збільшення надходжень до бюджету, в тому числі в сфері земельних відносин, реалізації заходів щодо економного та раціонального використання економічних ресурсів держави, зокрема природного ресурсу землі.

Розглянувши зазначені доводи прокурора, суд визнає їх такими, що можуть бути підставами для його звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради.

Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.08.2019 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , розташована нежитлова будівля літ. «АБ-1», загальною площею 130,8 кв.м., право власності на яку зареєстровано по 1/2 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договорів купівлі-продажу від 27.07.2016 №426 та №2809.

Так, Департаментом територіального контролю Харківської міської ради здійснено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташована нежитлова будівля літ. «АБ-1», загальною площею 130,8 кв.м., право власності на яку зареєстровано по 1/2 за ОСОБА_1 Обстеження здійснювалось з урахуванням геодезичної роботи щодо плану меж фактичного користування вищевказаної земельної ділянки.

Межі земельної ділянки визначені відповідно до зовнішніх меж будівлі.

Відповідно до інформації відділу у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 10.04.2019 встановлено, що у Відділі у м. Харкові станом на 29.12.2012 за ОСОБА_1 не обліковуються документи, що посвідчують право власності або користування на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про зареєстровані права на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 відсутні.

Таким чином, ОСОБА_1 з 27.07.2016 використовує земельну ділянку площею 0,0164 га по АДРЕСА_1 , без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав та, відповідно, не сплачує платежів за її використання, згідно зі встановленого законодавчими актами розміру.

У зв`язку з цим, Департаментом територіального контролю Харківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки та складено акт від 25.06.2019, яким встановлено, що ОСОБА_1 використовує для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «АБ-1» земельну ділянку площею 0,0164 га.

Крім того, Департаментом територіального контролю Харківської міської ради здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання ОСОБА_1 вищезазначеної земельної ділянки без правовстановлюючих документів у період з 01.08.2016 по 31.07.2019.

Згідно інформації від 27.05.2019, наданої Східним управлінням ГУ ДФС у Харківській області встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як платник земельного податку на землю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Останньою у 2016 році сплачено земельного податку у сумі 3 698, 40 грн., у 2017 р. - 3 920, 31 грн., 2018 р. - 3 920,31 грн., 2019 р. - 14 113, 11 грн.

Розрахунок безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів розрахований як різниця між розміром плати за землю, яка повинна була надійти до місцевого бюджету та фактично здійсненою оплатою за користування земельною ділянкою.

Судом встановлено, що розрахунок безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів за використання земельної ділянки площею 0,0164 га у період з 01.08.2016 по 31.07.2019 складає 125 055, 37 грн.; у 2016 році за період з 01.08.2016 по 31.12.2016 не сплатила орендну плату у розмірі 17 016,85 грн., у 2017 році за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 - 38 239, 37 грн., у 2018 році за період 01.01.2018 по 31.07.2018 - 20 672, 86 грн., у 2018 - 2019 роках за період 01.08.2018 по 31.07.2019 - 49 126, 29 грн.

Таким чином, ОСОБА_1 у період з 01.08.2016 по 31.07.2019 не сплачено за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі у сумі 125 055, 37 грн., внаслідок чого остання зберегла у себе майно - грошові кошти.

Відповідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Статтею14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі» та приписами 93 ЗК України передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У відповідності до частини 2 статті 120 ЗК України, у випадку, коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При зверненні з даним позовом прокурор послався на положення статей 1212 - 1214 ЦК України як на правову підставу своїх вимог та при цьому зауважив, що заявлена до стягнення сума є несплаченою відповідачем платою за використання земельної ділянки комунальної власності, без укладення договору оренди за період 01.08.2016 року по 31.07.2019 року, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим позивачеві завдано шкоди у виді неодержаної орендної плати за землю.

Зі змісту статті 125 ЗК України випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Зважаючи на положення ст.ст. 125, 126 ЗК України та ст. 182 ЦК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, з моменту виникнення права власності на вищезазначене нерухоме майно у відповідача виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нежитловими будівлями.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідач не є власником і постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього як землекористувача - орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 ПК).

Правомірне набуття відповідачем права власності на нерухомість, що в силу положень Земельного кодексу України породжує у нього, як у власника нерухомого майна, виникнення обов`язку з оформлення відповідного речового права на землю.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 дійшла висновку про те, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

За змістом статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Водночас відповідно до статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно зі статтею 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна І не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Таким чином, заявлена до стягнення сума є несплаченою відповідачем та безпідставно збереженою платою за використання земельної ділянки комунальної власності, без укладення договору оренди за період з 01.08.2016 до 31.07.2019 у розмірі 125 055,37 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, враховуючи їх доведення та обґрунтованість.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 22, 1212- 1214 ЦК України, ст.ст. 83, 93, 120, 125, 141, 206 ЗК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3, в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених кошів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Харківської міської ради (май. Конституції, 7, м. Харків, 61003, ідентифікаційний код 04059243, р/р 0002, Банк: ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011, , код платежу 24062200) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 125 055,37 грн. (сто двадцять п`ять тисяч п`ятдесят п`ять гривень тридцять сім копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь прокуратури Харківської області (р/р 7171, , Банк одержувача: ДКСУ м. Києва, код банку: 820172, код класифікації видатків бюджету - 2800, призначення платежу: повернення судового збору) витрати зі сплати судового збору в сумі 1 921 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня нуль копійок).

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Орджонікідзевський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 29.10.2019 року.

Суддя Г.В.Матвієвська