ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року

м. Харків

Справа №636/4908/18

Провадження № 22-ц/818/3856/19

Харківський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Бровченка І.О.,

суддів Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 квітня 2019 року в складі судді Гуменного З.І.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на її користь внесеної передоплати в розмірі 2000,00 грн, пені за прострочку виконання договору в розмірі 2527,80 грн, моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 450,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 10 жовтня 2018 року вона уклала усний договір з відповідачем на продаж (поставку) двух`ярусного ліжка, ціна якого склала 3820,00 грн та нею внесено передоплату в розмірі 2000 грн. На підтвердження укладання договору відповідачем 10 жовтня 2018 року позивачу наданий чек внесення передоплати, в якому зазначена дата виконання замовлення 28 жовтня 2018 року. Однак замовлення у встановлений термін відповідач не виконав, передоплату не повернув. На теперішній час відповідач суму передоплати не повернув, на вимоги позивача не реагує, посилаючись на відсутність коштів, ліжко не поставив.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 05 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання договору, моральної шкоди та витрат з надання правової допомоги задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений авансовий внесок у розмірі 2000 грн, пеню за прострочку виконання договору у розмірі 2527,80 грн, моральну шкоду у розмірі 350 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 450 грн, а всього 5327,80 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене судове рішення ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що судом не досліджено оформлення поданих на підтвердження вимог доказів, чек з печаткою ФОП не може бути прийнятий судом як належний доказ, судом не перевірено правильність розрахунку пені та штрафів, відповідач виконав свої зобов`язання станом на 01 листопада 2018 року, посилається на положення ст. 625 ЦК України, постанову Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року у справі № 921/266/13-г. Судом не перевірено докази на підтвердження витрат на правову допомогу. Судом не враховано те, що договір купівлі - продажу, укладений в усній формі між позивачем та відповідачем залишається дійсним, позивач не відмовляється від нього та не просить суд розірвати його. Вважає, що договір виконано в повному обсязі, однак позивач відмовився прийняти товар.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 квітня 2019 року задоволено.

Поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання договору, моральної шкоди та витрат з надання правової допомоги.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання договору, моральної шкоди та витрат з надання правової допомоги.

Зупинено дію рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання договору, моральної шкоди та витрат з надання правової допомоги.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання договору, моральної шкоди та витрат з надання правової допомоги.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої керувався положеннями ст. 526, ст. 612, 530, ст. 625 ЦК України, та дійшов висновку про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплаченого авансового внеску в розмірі 2000 грн. Також суд погодився з розрахунком пені за прострочку виконання договору, наведеним у позовній заяві, та посилаючись на ст. 625 ЦК України, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочку виконання договору в розмірі 2527,80 грн. Понесені позивачем витрати за надану їй професійну правничу допомогу суд вважав доведеними. Вимоги позивача по стягненню моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 350 грн.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 10 жовтня 2018 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено усний договір на продаж двох`ярусного ліжка, строк виконання замовлення 28 жовтня 2018 року і позивачем внесено передоплату в сумі 2000 грн., що підтверджується копією чеку внесення передоплати від 10 жовтня 2018 року. (а.с. 4).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частиною першою статті 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це (частина перша статті 664 ЦК України).

У разі неналежного виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, останній має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця ( ст.693 ЦК України).

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Стаття 663 ЦК України передбачає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Статтею 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором.

У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. (частина друга статті 693 ЦК України).

Відповідно до частин першої і третьої статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Згідно ч.1 ст. 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його.

Отже, зі змісту даної правової норми слідує, що покупцем за договором роздрібної купівлі-продажу є фізична особа, яка придбаває товар для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, і оплатила його.

Отже, у законодавстві України щодо регулювання договору роздрібної купівлі-продажу встановлений пріоритет ЦК України перед актами законодавства про захист прав споживачів, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц.

У пункті 7 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.

Пунктом 22 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до чеку передоплати від 10 жовтня 2018 року за ліжко двох`ярусне ціною 3830 грн позивачем внесений аванс у сумі 2000 грн, дата виконання замовлення 28 жовтня 2018 року, який є підтвердженням існування між сторонами договірних відносин та вчинення правочину між споживачем і продавцем (виконавцем) про предмет, терміни, ціну, за яких реалізується продукція. (а.с. 4).

Судом на підставі наявного в матеріалах справи фіскального чеку встановлено, що у сторін виникли зобов`язальні правовідносини: позивач здійснив оплату в рахунок вартості товару, вніс аванс у сумі 2000 грн. Однак у встановлений строк, а саме 28 жовтня 2018 року, ФОП ОСОБА_2 не виконав, двох`ярусне ліжко ОСОБА_1 не доставив, передоплату не повернув.

З урахуванням наведеного суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення з ФОП ОСОБА_2 авансу в рахунок вартості товару в розмірі 2000 грн.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 331/5054/15-ц.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Належні, допустимі докази протилежного, зокрема на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що договір виконано в повному обсязі станом на 01 листопада 2018 року, однак позивач відмовився прийняти товар, у матеріалах цієї справи відсутні, отже суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення передоплати вартості товару в сумі 2000 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення пені суд зазначає наступне.

Частиною першою ст. 546 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Частиною першою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 612 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Частиною 1, 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Водночас статтею 625 ЦК України встановлена відповідальність на порушення грошового зобов`язання, відповідно до якої, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, пеня як вид забезпечення виконання зобов`язання за своєю правовою природою є відмінною від стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 в позові просить стягнути пеню в розмірі 2527,80 грн, а не 3 % річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, якою встановлено зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому підстави стягнення пені позивач обґрунтовує вимогами ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», а не ст. 625 ЦК України.

Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача. Предмет позову - матеріально-правові вимоги позивача до відповідача.

Суд не вправі самостійно змінювати правові підстави позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача.

Таким чином ОСОБА_1 пред`явила вимоги про стягнення пені згідно з ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», а не 3 % річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України.

За таких обставин висновок суду першої інстанції в частині стягнення пені в розмірі 2527,80 грн на підставі ст. 625 ЦК України не можна вважати обґрунтованим, тому рішення суду підлягає зміні шляхом виключення в рішенні суду посилання на ст. 625 ЦК України як на підставу задоволення позову в цій частині.

Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Разом із цим, ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стосовно заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань теж не виникло, тому що це питання сторонами договору не було врегульовано. Закону України «Про захист прав споживачів» (п. 5 ч. 1 ст. 4) передбачає таку відповідальність лише у випадках завдання моральної шкоди внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, чим в даному випадку позов не обґрунтовувався, тому вони задоволенню не підлягають.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково, рішення суду змінити, виключити в мотивувальній частині судового рішенні посилання на ст. 625 ЦК України, як на підставу задоволення позову в частині стягнення пені в розмірі 2527,80 грн; скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовити.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання умов договору, а саме авансового внеску в розмірі 2000 грн рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково на суму 4527,80 грн з 6527,80 грн, тобто на 69 %, з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 310,50 грн. (450 грн - сплачені грошові кошти за складання позовної заяв*69%).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 квітня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини судового рішення посилання на ст. 625 ЦК України, як на підставу задоволення позову в частині стягнення пені в розмірі 2527,80 грн.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди скасувати. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 310,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 листопада 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова