Житомирський апеляційний суд
Справа №283/375/17-ц Головуючий у 1-й інст. Міхненко С. Д.
Категорія 48 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №283/375/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Малинський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на рішення Малинського районного суду Житомирської області, ухвалене 21 січня 2019 року суддею Міхненком С.Д. у м. Малині,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду позов до ОСОБА_2, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету і підстав позову від 05.11.2018 (а.с. 78), просила встановити факт проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2000 року по червень 2002 року та з липня 2004 року по грудень 2015 року; визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,10 га, яка знаходиться за вказаною адресою. Зазначала, що з 2000 року вона разом з відповідачем проживали разом однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, з 15 червня 2002 року по 20 липня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого продовжували проживати однією сім'єю. Від спільного проживання мають двох синів. 08 липня 2000 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу вищевказаного жилого будинку, 02 листопада 2009 року на його ім'я видано державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку. Спірне нерухоме майно придбано нею та відповідачем під час спільного проживання, за їх спільні кошти, у зв'язку з чим, згідно ст. 60 СК України, воно належить їм на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 21 січня 2019 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 21.07.2004 по грудень 2015 року. У решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Продовжено дію заходів забезпечення позову у виді зупинення продажу Малинським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області арештованого нерухомого майна - житлового будинку та земельної ділянки площею 0,10 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу жилого будинку від 08.07.2000 та державного акту на право власності на земельну ділянку від 02.11.2009, до набрання рішенням суду законної сили.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у встановленні факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2000 року по червень 2002 року, визнання за нею права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення її позову.

На її думку, суд не врахував висновки, викладені у постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5 про те, що чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту, що має юридичне значення, про встановлення якого вона звернулася до суду. Також, вважає, що судом не враховано того факту, що на час спільного проживання із ОСОБА_3 вони не перебували у інших зареєстрованих шлюбах, будинок придбано за їх спільні кошти, ОСОБА_3 визнав позов. Окрім того, вважає безпідставним висновок суду про те, що земельна ділянка належить відповідачеві на праві особистої приватної власності, оскільки на ній розташований спірний будинок, а тому, у разі задоволення позову про визнання права на частину жилого будинку, до неї має перейти відповідна частка земельної ділянки.

ОСОБА_1 надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності, апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце її розгляду, в судове засідання не з'явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Сімейні правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року, регулюються положеннями КпШС України, а створення спільної власності особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, - Законом України «Про власність», який був чинним на час спірних правовідносин.

За змістом статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю.

Отже, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої

статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 08 липня 2000 року набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. (а.с. 17).

15 червня 2002 року між сторонами укладений шлюб, який розірваний 20 липня 2004 року (а.с. 8).

В період шлюбу та спільного проживання народилось двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 7, 42-43).

02 листопада 2009 року на ім'я ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).

Зважаючи на вищевикладене та дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 2000 року по червень 2002 року та щодо визнання спільною сумісною власністю спірного нерухомого майна, оскільки факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Окрім того, суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок придбаний ОСОБА_3, згідно з договором купівлі-продажу від 08 липня 2000 року, за спільні з нею кошти, правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Посилання позивачки на визнання відповідачем позову є безпідставними, оскільки таке визнання позову суперечить закону. Крім того, таке визнання позову порушує права та інтереси інших осіб, оскільки як вбачається із матеріалів справи, спірне майно з 18.09.2009 перебуває під арештом згідно постанови державної виконавчої служби від 17.09.2009.

Не можна вважати позивача власником половини майна, придбаного до 1 січня 2004 року на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про власність» без доведення належними та допустимими доказами факту придбання сторонами цього майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, а тому доводи ОСОБА_1 щодо придбання спірного будинку за спільні кошти, кошти надані її батьками за відсутності відповідних доказів є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду щодо їх оцінки.

Рішення суду у оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Разом з тим, є помилковим висновок суду щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 21.07.2004 по грудень 2015 року з огляду на таке.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року (із змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право, тощо.

Встановлення факту спільного проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 21.07.2004 по грудень 2015 року позивач пов'язувала із встановленням права на спірне майно. Разом з тим, встановлення судом такого факту не породжує для позивачки будь-яких юридичних наслідків у межах заявлених позовних вимог, а тому, з огляду на положення ч. 4 ст. 367 ЦПК України, рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 січня 2019 року у частині задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 21 липня 2004 по грудень 2015 скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у позові в цій частині.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 15 квітня 2019 року.