Провадження № 2/761/5686/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Бордусенка Б.С.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені по виплаті аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

24 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , згідно з яким просить суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 254 910 грн. та доньки ОСОБА_6 у розмірі 254 910 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 1 вересня 2007 року було укладено шлюб між сторонами. За період проживання в шлюбі у позивача та відповідача народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2. 10 лютого 2017 року шлюб між відповідачем ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 був розірваний. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року відповідач повинен сплачувати на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 17 червня 2016 року на доньку ОСОБА_6 та у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 17 червня 2016 року на сина ОСОБА_5 . Із червня 2016 року відповідач проводив тільки часткову сплату нарахованих аліментів, проте був спроможний сплачувати суми у повному обсязі, але свідомо цього не робив. Відповідно до розрахунку державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції Духоборової А.М. станом на 01 квітня 2019 року за період з 17 червня 2016 по 01квітня 2019 року заборгованість по стягненню аліментів на обох дітей складає 83560,50 грн. Тобто, відповідач не виконує своїх обов`язків по утриманню дітей та не сплачує аліменти на їх утримання, що стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом.

Ухвалою від 21 червня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

21 серпня 2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно з яким відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те що сплата аліментів є зобов`язанням, яке виникає з рішення суду після набрання ним законної сили. До моменту набрання рішенням суду законної сили аліментне зобов`язання не існує, а відповідно - не може бути і відповідальності особи за порушення неіснуючого зобов`язання. Рішення суду про стягнення аліментів з відповідача було ухвалене 12 вересня 2018 року а набрало законної сили 18 жовтня 2018 року. Таким чином, в період з 17 червня 2016 року до 18 жовтня 2018 року відсутні правові підстави для нарахування пені. Як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, що починаючи з листопада 2018 року останній не допустив прострочення жодного разу а навпаки мала місце постійна переплата, що було спрямовано на погашення заборгованості, яка утворилася. До того ж, наданий позивачем розрахунок суми пені не ґрунтується на дійсних обставинах справи.

17 вересня 2019 року в судовому засіданні позивач надала відповідь на відзив, в якому вона вказує, що твердження відповідача в поданому відзиві не відповідають дійсності з огляду на наступне. Відповідач у відзиві зазначає, що зобов`язання по аліментах виникло з моменту набрання законної сили і не існувало раніше, однак позивач звернулася до суду про стягнення аліментів 17 червня 2016 року, заяву було задоволено 15 листопада 2019 року. 12 вересня 2018 року рішення було переглянуто та ухвалено нове рішення. Виходячи з вищевикладеного, позивач вважає що нею правильно застосовано період та розмір нарахування пені.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Вислухавши позивача, представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 1 вересня 2007 року було укладено шлюб між сторонами.

За період проживання в шлюбі у позивача та відповідача народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

10 лютого 2017 року шлюб між відповідачем ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 був розірваний.

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року відповідач повинен сплачувати на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 17 червня 2016 року на доньку ОСОБА_6 та у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 17 червня 2016 року на сина ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на наявність у відповідача заборгованості по виплаті пені за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 254 910 грн. та доньки ОСОБА_6 у розмірі 254 910 грн.

Так, за змістом ч.1, 2 ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СУ України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання.

Одночасно слід зазначити, що вина є одним з елементів суб`єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння.

Разом з тим, у відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обгрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

В свою чергу, будь-яких доказів на підтвердження того, що заборгованість по сплаті аліментів виникла саме з вини відповідача матеріали справи не містять.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-149цс14, оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

В постановах Верховного Суду України за 2015, 2016 роки була висловлена інша правова позиція, відповідно до якої сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались ( постанови Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-94цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16; від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16).

Однак, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц Велика Палата визнала за необхідне відійти від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справі № 6-94цс15 та наступних постановах, виходячи із того, що у статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Однак, суд вважає, що нарахування пені не може здійснюватись до моменту набрання рішенням про стягнення аліментів законної сили, оскільки прострочення боржника не наступило з огляду на відсутність чітко визначеної суми стягнення у цей період.

Тобто, обов`язок щодо сплати аліментів у чітко визначеній суми виникає у боржника з моменту набрання рішенням законної сили, а щодо платежу, який допущений до негайного виконання з моменту ухвалення рішення.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 визначено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки ( пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Як зазначалось судом вище, рішення суду набрало законної сили 18 жовтня 2018 року.

Однак, розраховуючи пеню за несвоєчасну сплату аліментів, позивач розраховує її за період з 17 червня 2016 року по квітень 2019 року, тобто до набранням рішення законної сили.

В даному випадку, відсутня вина відповідача по несплаті аліментів у визначеній сумі за період 17 червня 2016 року по 18 жовтня 2018 року.

Також слід зазначити, і це встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи в їх сукупності, що станом на 01 вересня 2019 року у відповідача відсутня заборгованість, що підтверджується довідкою від 03 вересня 2019 року надана Оболонським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва.

Натомість позивач розраховує неустойку без врахування законодавчого положення, тобто за борг у сумі 2 000 грн. за липень 2016 року позивач нараховує 19 440 грн. пені, що абсолютно не ґрунтується на нормах закону.

Суд звернути увагу, що обчислення суми неустойки здійснюється на підставі довідки-розрахунку заборгованості за аліментами. Однак довідка - розрахунок, на яку посилається позивачка, втратила чинність.

Тому насамперед необхідно керуватися довідками - розрахунками заборгованості за аліментами від 31 липня 2019 року. З вказаних документів вбачається, що відповідач сплачував аліменти навіть у той період, коли рішення суду про стягнення з нього аліментів ще не існувало. Натомість у наданому позивачем розрахунку такі платежі не враховані, що робить такий розрахунок повністю необґрунтованим та не може бути належним доказом у справі.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги встановлені в ході судового розгляду обставини, зважаючи на те, що пеня нарахована позивачем за період, коли відповідальність відповідача не несвоєчасну сплату аліментів не настала, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273 - 279, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені по виплаті аліментів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ,

ОСОБА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений 04 листопада 2019 року.

Суддя: