22-ц/804/1975/19
263/5576/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/5576/19

Номер провадження 22-ц/804/1975/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

секретар Герасимова Г.Є.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Центральний відділ державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 травня 2019 року, у складі судді Шевченко О.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1

до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

про визнання дій державного виконавця протиправними

В с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом, в якому просила визнати дії державного виконавця протиправними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 25 березня 2019 року серії ВП № 58605213.

В мотивування позову зазначила, що 04 квітня 2019 року нею отримано лист з оскаржуваною постановою про відкриття виконавчого провадження від 25 березня 2019 року, винесену на підставі наказу № 4/188, виданого 09 вересня 2011 року Господарським судом Донецької області. Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження, позивачем виявлено ряд порушень з боку державного виконавця. Так, їй не було відомо про існування даного наказу, державним виконавцем в листі зазначено її невірну адресу, порушено порядок відкриття виконавчого провадження, оскільки заява про відкриття має бути подана за місцем виконання у межах строків, встановлених для пред`явлення виконавчого документа до виконання та виконавчий документ повинен відповідати вимогам, встановленим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження». Державним виконавцем не була винесена постанова про повернення виконавчого документа та закриття провадження з підстав, зазначених заявником (добровільне виконання).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 травня 2019 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання дій державного виконавця протиправними відмовлено. Позовну заяву з доданими документами повернуто позивачу.

Не погоджуючись з даною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для розгляду справи по суті іншим складом суду.

Зокрема зазначила, що судом залишено поза увагою те, що нею у позові оскаржено неправомірні дії державного виконавця, яким грубо порушено її права. Про наявність наказу господарського суду їй було не відомо, державним виконавцем не дотримано порядку щодо відкриття виконавчого провадження, а також не винесено постанову про повернення виконавчого документа до суду. Державним виконавцем безпідставно звернуто стягнення на її пенсію.

На виконання статті 360 ЦПК України Центральним ВДВС не подано відзив на апеляційну скаргу.

За положеннями статей 368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 надала пояснення аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі.

У судове засідання апеляційного суду представник Центрального ВДВС не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином (а.с. 76, 77, 80).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, а ухвали суду - без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що подана позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд виходив з того, що виконавче провадження № 58605213 відкрито на підставі наказу № 4/188, виданого 09 вересня 2011 року Господарським судом Донецької області. Згідно з положеннями частини 1 статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Господарського процесуального кодексу України, порушено їхні права. Суд прийшов до висновку, що оскаржувана постанова винесена не у виконання судового рішення, ухваленого в порядку ЦПК України і не підлягає оскарженню в порядку розділу VІІ ЦПК України, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, оскільки заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено, що позивач має право в порядку господарського судочинства звернутись зі скаргою до належного господарського суду.

З таким висновками колегія суддів не може не погодитись, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами процесуального законодавства з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, за правилами цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За Конституцією України, статтями 4, 43 ЦПК України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12, 13 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця Центрального ВДВС від 25 березня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58605213 по примусовому виконанню наказу № 4/188, виданого 09 вересня 2011 року Господарським судом Донецької області про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» заборгованості в сумі 1153,98 грн., 51,14 грн. 3 % річних, 112,51 грн. інфляційних, 102 грн. державного мита та 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав звернення до суду з позовною заявою, а не зі скаргою на дії державного виконавця, також у зв`язку з несплатою судового збору.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частина перша статті 448 ЦПК України передбачає, що така скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ (далі - Закону № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» однією із засад здійснення виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Як передбачено частиною 1 статті 74 Закону № 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною 1 статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частиною 1 статті 340 ГПК України визначено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

В пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК), незалежно від місця виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 подано позов про визнання протиправними дій державного виконавця Центрального ВДВС щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню наказу Господарського суду Донецької області, нею, як боржником, такі дії можуть бути оскаржені до Господарського суду Донецької області.

Таким чином, висновок суду, щодо відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства - є правильним.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, згідно пункту першому частини першої статті 374 ЦПК України, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

На підставі викладеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 14 травня 2019 року прийнята з дотриманням норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому на виконання вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 травня 2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 31 жовтня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

С.А.Зайцева

Л.М.Кочегарова