Постанова

Іменем України

08 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 2-371/11

провадження № 61-13188св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_4, ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Чупікова Олексія Васильовича на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року у складі судді Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2009 року Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» (далі - ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус»), ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 18 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № E/V06660 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 100 000 євро на строк до 15 квітня 2011 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 18 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 було укладено договір поруки № E/V06660, за яким поручитель зобов'язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за Кредитним договором. 12 січня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» було укладено договір поруки № 467, згідно з яким ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» поручилося перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» за виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором на суму 200 грн. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за Кредитним договором станом на 20 лютого 2012 року в неї утворилася заборгованість в розмірі 159 837 євро, що еквівалентно 1 680 175 грн 22 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 62 021,58 євро, що еквівалентно 651 958 грн 69 коп.; заборгованості за відсотками - 55 576,17 євро, що еквівалентно 584 205 грн 81 коп.; заборгованості за пенею - 42 239,25 євро, що еквівалентно 444 010 грн 72 коп. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило: стягнути солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за Кредитним договором в розмірі 159 817,39 євро, що еквівалентно 1 679 975 грн 18 коп.; стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 200 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року у складі судді Ткаченко Н. В. позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 1 717 497 грн 48 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 219 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 не виконувала належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим в неї утворилася заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з позичальника та поручителя ОСОБА_5 у повному обсязі на користь банку. Відмовляючи в задоволенні позову в частині солідарного стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», суд першої інстанції виходив з того, що договір поруки № 467, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», не є багатостороннім договором.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року у вищевказаній справі.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення особою, повідомленою належним чином про розгляд справи та відсутністю доказів пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У березні 2018 року представник ОСОБА_4 - адвокат Чупіков О. В. подав касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 не подавала заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, тому оцінена апеляційний судом заява є неналежним доказом. Вона лише 18 грудня 2017 року отримала копію повного тексту рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року, а з апеляційною скаргою звернулася 28 грудня 2017 року, тому не пропустила строк на апеляційне оскарження судового рішення.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

27 квітня 2018 року справа № 2-371/11 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 292 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення місцевим судом (далі - ЦПК України 2004 року), та частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, 28 грудня 2017 року представник ОСОБА_4 - адвокат Чупіков О. В. подав засобами поштового зв'язку апеляційну скаргу, яка надійшла до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 10 січня 2018 року.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Разом з тим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

На час оскарження судового рішення місцевого суду процедура прийняття апеляційної скарги була врегульована, зокрема положеннями статті 358 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України, якою керувався апеляційний суд, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, апеляційний суд дійшов правильно виходив з того, що рішення місцевого суду було ухвалено 29 лютого 2012 року, однак апеляційна скарга на нього подана тільки 28 грудня 2017 року, тобто після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, що є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 не пропустила строк на апеляційне оскарження рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року, оскільки лише 18 грудня 2017 рокуотримала копію його повного тексту, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У пункті 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

ОСОБА_4 у цій справі є відповідачем, неодноразово повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, приймала участь у розгляді справи, подавала клопотання про витребування доказів та відзив на позовну заяву, тобто була обізнана про розгляд справи, однак не вживала заходів, щоб дізнатися про стан відомого їй судового провадження, що й призвело до порушення строків на апеляційне оскарження. Тому процесуальна бездіяльність відповідача не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

Посилання у касаційні скарзі на те, що ОСОБА_4 не подавала заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження є обґрунтованим, однак не впливає на правильність вирішення питання щодо пропуску строку на апеляційне оскарження та його наслідків.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Чупікова Олексія Васильовича залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов