Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 161/17442/17

провадження № 61-40916св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня

2018 року, у складі судді Кихтюка Р. М., та постанову апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2018 року, у складі колегії суддів: Грушицького А. І., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2017 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Позивач зазначала, що вона разом з її матір'ю ОСОБА_8, сином ОСОБА_9 та племінницею ОСОБА_7, дочкою відповідача ОСОБА_7, є співвласниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності.

Відповідач, як член сім'ї співвласників квартири, проживаючи окремо, часто приїжджала до них в гості, зупиняючись при цьому у даній квартирі.

Позивач зазначала, що вона разом із сином переважну кількість часу проживають у Києві, маючи при цьому зареєстроване місце проживання у м. Луцьк за місцезнаходженням належного їм на праві власності нерухомого майна.

Нещодавно, під час візиту до Луцьку, позивачу стало відомо, що ОСОБА_7 разом з її співмешканцем ОСОБА_6 самовільно, за відсутності згоди усіх співвласників квартири, вселились у дану квартиру. Посилаючись на те, що відповідачі влаштовують сварки, не впускають її до квартири, що унеможливлює користування та розпорядження нею своєю власністю, ОСОБА_4 просила позов задовольнити.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами існування підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на безпідставну відмову судами попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 Заявник зазначає, що стверджуючи про відсутність доказів протиправної поведінки відповідачів, поза увагою судів були залишені інші наявні підстави для виселення, а саме: неправомірне вселення відповідачів у квартиру, а також те, що ОСОБА_7 не є членом сім'ї.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_7 вказує на необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, у зв'язку з чим просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Так, згідно із частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Приписами статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

У статті 116 ЖК УРСР, на положення якої, зокрема, посилалась

ОСОБА_4 у позовній заяві, встановлено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Установлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 04 листопада 1999 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_7.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала на самовільне та протиправне вселення ОСОБА_7 у спірну квартиру, чинення перешкод власникам квартири у користуванні нею, що є підставою для виселення ОСОБА_7 без надання іншого жилого приміщення. При цьому позивач зазначала, що ОСОБА_7 є її рідною сестрою, донькою іншого співвласника квартири - ОСОБА_8, а також матір'ю співвласника квартири - ОСОБА_7.

Наведене спростовує доводи заявника стосовно того, що відповідач ОСОБА_7 неправомірно проживає у квартирі, оскільки не є членом сім'ї її власника.

Місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вірно вказав, що позивач не довела факт створення відповідачами перешкод у користуванні належним їй житловим будинком, оскільки доказів створення таких перешкод позивачем не надано, незаконність користування відповідачами спірним житлом у суді не доведена.

З урахуванням наведеного, а також за відсутності доказів застосування до відповідачів заходів впливу внаслідок систематичного порушення останніми правил співжиття, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є обґрунтованими та такими, що зроблені на підставі повно і всебічно досліджених доказів та з урахуванням встановлених обставин справи. З позовними вимогами про вселення ОСОБА_4 не зверталась.

Доводи касаційної скарги аналогічні підставам позову були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Волинської області

від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська