Номер провадження: 22-ц/813/549/19
Номер справи місцевого суду: 520/3140/16-ц
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 520/3140/16-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач Одеський національний університет ім. І.І. Мечникова,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Пучкової І.М. 27 квітня 2017 року,

встановив:

У березні 2016 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з неодноразово уточненим у квітні та червні 2016 р. вищезазначеним позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади доцента кафедри світового господарства і міжнародних економічних відносин ІМЕМ Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова; 2) змінити формулювання причини звільнення, а саме звільнити позивача з вказаної посади у зв`язку з закінченням строкового трудового договору (ч. 2 ст. 36 КЗпП); 3) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 37 191,70 грн. за період з 03 листопада 2014 року по 31 серпня 2015 року.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що її звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства. Їй безпідставно було відмовлено у наданні творчої відпустки для закінчення дисертації. Рішення профспілкового комітету про надання згоди на її звільнення відбулося за ї відсутності (а. с. 1 4, 47 48, 83 - 87).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2017 року у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підтвердженим є факт відсутності позивачки на роботі. Позивачка залишила роботу за відсутності рішення зборів кафедри та рекомендації вченої ради про надання творчої відпустки. Таким чином, ОСОБА_1 була звільнена з посади доцента кафедри світового господарства і міжнародних економічних відносин ІМЕМ Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова законно та обґрунтовано (а. с. 162 - 163).

Представник ОСОБА_1 адвокат Янковський Р.Я. в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення вищевказаного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що суд не надав оцінки доказам щодо дискримінації позивачки з приводу надання творчої відпустки. Засідання профспілкового комітету відбулося за відсутності ОСОБА_1 ..

У відзиві на апеляційну скаргу представник Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що ОСОБА_1 залишила роботу за відсутності наказу про надання творчої відпустки, а отже звільнення з посади відбулося законно.

У вересні 2019 р. від представника ОСОБА_1 адвоката Янковського Р.Я. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, враховуючи заяву представника позивача про розгляд справи за його відсутності,колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 36, 40, 77, 139, 147, 147-1, 148, 149 КЗпП України, п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19 січня 1998 року за № 45 «Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток») та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 06 травня 2010 року була прийнята на посаду доцента кафедри світового господарства і міжнародних економічних відносин ІМЕМ Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова за строковим договором по 31 серпня 2015 року.

19 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про надання їй творчої відпустки.

Між тим вимоги заяви ОСОБА_1 задоволено не було, що підтверджується відсутністю наказу про надання відпустки або відрядження ОСОБА_1 ..

Відповідно до наказу № 3646-18 «Про звільнення» від 23 грудня 2014 року, ОСОБА_1 була звільнена з посади доцента кафедри світового господарства і міжнародних економічних відносин ІМЕМ за строковим трудовим договором Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова за прогули, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Між сторонами виникли правовідносини щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

За правилами, передбаченими п. 4 ч. 1 ст. 36, п. 4 ст. 40 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Стаття 147 КЗпП України визначає, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно зі ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом може бути визнано відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і понад три годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогулом без поважних причин вважають залишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такии? договір укладено на невизначении? строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковии? трудовии? договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку и?ого направили після закінчення відповідного закладу освіти, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, черговоі? відпустки тощо.

Не можна вважати прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він перебуває на підприємстві. Якщо працівник не вии?шов за межі підприємства, и?ого не можна звільнити за прогул. До такого працівника за потреби застосовують інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу.

Вказану правову позицію щодо поняття «прогул», у розумінні чинного законодавства, висловлено Верховним Судом у постанові від 16.08.2018 р. у справі № 461/4469/16-ц (провадження № 61-4015св18).

В апеляційній скарзі апелянт вказує на дискримінацію права ОСОБА_1 на творчу відпустку але це твердження апелянта не відповідає дійсності з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 77 КЗпП України, творча відпустка надається працівникам для закінчення дисертаційних робіт, написання підручників та в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість, порядок, умови надання та оплати творчих відпусток установлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19 січня 1998 року за № 45 «Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток», творчі відпустки надаються працівникам підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності за основним місцем їхньої роботи для закінчення дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата або доктора наук, для написання підручника, а також монографії, довідника тощо.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19 січня 1998 року за № 45 «Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток», творча відпустка для закінчення дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата наук тривалістю до трьох місяців та на здобуття наукового ступеня доктора наук до шести місяців надається працівнику, який успішно поєднує основну діяльність із науковою роботою.

Ця творча відпустка надається на підставі заяви працівника та рекомендації наукової (науково-технічної) ради центрального органу виконавчої ради або вченої ради вищого навчального закладу ІІІ-ІV рівня акредитації чи науково-дослідного інституту відповідного профілю про доцільність надання творчої відпустки.

Всупереч вказаних вимог п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19 січня 1998 року за № 45 «Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток», ОСОБА_1 просила надати їй творчу відпустку строком на 10 місяців (а. с. 6), пізніше просила про вказану відпустку строком на 8 місяців 29 днів (а. с. 7). Отже безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо дискримінації права ОСОБА_1 на творчу відпустку.

На виконання вимог ухвали апеляційного суду Одеської області від 18.10.2018 року (а. с. 206 207) апеляційному суду було надано Витяг з протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова про підтвердження рішення профкому від 08.12.2014 року про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 223). Вказане засідання профкому відбулося за участю адвоката Янковського Р.Я. представника Насадюк І.Б..

З огляду на вищенаведене судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення зроблено вірний висновок щодо законності та обґрунтованості звільнення ОСОБА_1 з посади доцента кафедри світового господарства і міжнародних економічних відносин ІМЕМ Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу представника відповідача знайшли своє відображення в матеріалах справи.

За таких обставин, доводи та вимоги апеляційної скарги є недоведеними, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Янковського Р.Я., а також для прийняття доводів останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 31 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя: А.П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе