ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №580/2955/18

Номер провадження 22-ц/816/4826/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Ткачук С. С. , Орлова І. В.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Реєстраційний відділ виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 04 лютого 2019 року в складі судді Стеценка В.А., ухвалене у м. Лебедин,

в с т а н о в и в:

19 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку. Свої вимоги мотивував тим, що 10 вересня 2018 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,9363 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:001:0513, яка розташована на території Василівської сільської ради Лебединського району Сумської області. У цей же день він передав відповідачу обумовлену суму коштів за землю в розмірі 30000 грн, а останній зобов?язався в 10-денний строк нотаріально посвідчити укладений договір, однак від обов?язку оформлення в нотаріальній формі договору купівлі-продажу майна ухиляється, тому договір укладено не було.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 04 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 1,9363 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:001:0513, яка розташована в адміністративних межах Василівської сільської ради Лебединського району Сумської області, згідно договору купівлі-продажу від 10 вересня 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, судові витрати за подання апеляційної скарги стягнути з відповідача.

Вважає, що вказаним рішенням порушені його права, як стягувача, яким він є відповідно до ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 03 травня 2018 року про заміну стягувача у виконавчому провадженні щодо примусового виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 серпня 2012 року, цивільна справа № 1805/5998/2012 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Брокбізнесбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 29772 дол 33 центи США, що еквівалентно 237752 грн 90 коп та 2377 грн 53 коп судового збору. На виконанні Зарічного районного відділу виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області знаходиться виконавчий лист № 1805/5998/2012, виданий 18 вересня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості у сумі 240130 грн 43 коп, тому визнання за позивачем права власності на належну його боржнику ОСОБА_2 земельну ділянку, позбавить його можливості задовольнити вимоги стягувача.

Вказує, що суд помилково застосував до спірних правовідносин ст. 220 ЦК України, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин неможливості здійснення відповідачем нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Спірний правочин не породжує для сторін прав і обов`язків, тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку.

Крім того, зазначає, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно постановою державного виконавця від 09 жовтня 2012 року на все майно ОСОБА_2 накладено арешт. Реєстрація права власності на земельну ділянку за позивачем унеможливить проведення подальших виконавчих дій з цим майном.

Стверджує, що суду взагалі не надано доказів існування договору купівлі-продажу від 10 вересня 2018 року та реального настання прав і обов`язків сторін та доводить, що це є лише намаганням ОСОБА_2 уникнути відповідальності за зобов`язанням перед ним, як стягувачем.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Рижов С.Є. просить закрити апеляційне провадження, оскільки оскаржуваним рішенням права та обов`язки ОСОБА_3 не зачіпаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення проти скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Рижова С.Є., ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 травня 2013 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, площею 1,9363 га, кадастровий номер :05:001:0513, розміщеної на території Василівської сільської ради Лебединського району Сумської області (а.с. 6).

10 вересня 2018 року за договором купівлі продажу, укладеним у простій письмовій формі, ОСОБА_2 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 за 30000 грн (а.с. 7).

Згідно з п. 3.2 цього договору сторони обумовили, що продавець ОСОБА_2 зобов`язаний в 10-ти денний термін з моменту підписання договору оформити договір купівлі-продажу даної земельної ділянки через Лебединську нотаріальну контору.

У цей же день сторони підписали акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с. 8).

З повідомлення вбачається, що ПП «Надь» відмовилося від переважного права придбання за договором купівлі-продажу вказаної земельної ділянки (а.с. 11).

За повідомленням ТОВ «Лебединський районний землевпорядний центр» від 22 жовтня 2018 року № 41, загальна вартість земельної ділянки, належної ОСОБА_2 , складає 70400 грн 13 коп (а.с. 9).

Із повідомлення Реєстраційного відділу ВК Лебединської МР Сумської області від 26 листопада 2018 року № 2810 вбачається, що при зверненні ОСОБА_1 до реєстраційного відділу щодо проведення реєстрації права власності на придбану земельну ділянку отримав відмову, оскільки договір купівлі-продажу між сторонами складений у простій письмовій формі (а.с. 10).

Рішення суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку мотивоване тим, що відповідач ухиляється від виконання зобов`язання щодо нотаріального посвідчення укладеного між сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 вересня 2018 року, на виконання якого позивач сплатив йому обумовлену суму грошей, а тому в силу положень ст. ст. 220, 328, 392 ЦК України, наявні підстави для визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку.

Проте, з такий висновок місцевого суду суперечить закону, виходячи з наступного.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 серпня 2012 року у цивільній справі № 1805/5998/2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь Сумської філії АТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 29772 дол 33 центи США, що еквівалентно 237752 грн 90 коп та 2377 грн 53 коп повернення судового збору (а.с. 33-34).

На виконання вказаного заочного рішення суду 18 вересня 2012 року Зарічним районним судом м. Суми був виданий виконавчий лист (а.с. 35).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 травня 2018 року замінено стягувача у виконавчому провадженні щодо примусового виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 серпня 2012 року у цивільній справі № 1805/5998/2012 року з ПАТ «Брокбізнесбанк» на ОСОБА_3 (а.с. 37-38).

Постановою головного державного виконавця Зарічного ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області від 24 травня 2018 року замінено стягувача у виконавчому провадженні ПАТ «Брокбізнесбанк» на ОСОБА_3 (а.с. 39).

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, постановою старшого державного виконавця ВДВС СМУЮ від 03 жовтня 2012 року на все належне боржнику ОСОБА_2 нерухоме майно накладено арешт та оголошено заборону його відчуження (а.с. 43 - 44).

Про вказані обставини під час розгляду справи в суді першої інстанції сторонами справи повідомлено не було.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною першою ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника) передбачено, що заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

У ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими ч. 2 цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копію постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

Відповідно до ст. 43, ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Виходячи з приведених норм матеріального та процесуального права, накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 та оголошення заборони його відчуження є заходами примусового виконання рішення про стягнення з нього кредитної заборгованості, стягувачем за яким є ОСОБА_3 .

Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно стягувача, оскільки продаж земельної ділянки порушує майнові інтереси стягувача і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

За таких підстав, оскаржуваним рішенням порушуються права та інтереси ОСОБА_3 , як стягувача, оскільки позбавлення відповідача права власності на майно унеможливить виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу у разі задоволення позову, тому в позові про визнання права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 в обраний позивачем спосіб необхідно відмовити, з урахуванням наявності обтяження, яке зареєстроване у відповідному порядку, на майно, що є предметом спору між сторонами.

Крім того, звертаючись з позовом про визнання права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 посилався на норму ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджуються письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Так, відповідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Відповідно до положення статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України визначено, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У п.13 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст.220 ЦК України.

Як вбачається, в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження факту втрати стороною можливості нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, суд першої інстанції на це уваги не звернув.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий договір купівлі-продажу не є укладеним та не може визнаватись дійсним у судовому порядку, та, відповідно, не може бути визнане право власності за позивачем на спірну земельну ділянку.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 1152 грн 60 коп на відшкодування фактично понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч.1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати рішення Лебединського районного суду Сумської області від 04 лютого 2019 року та ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1152 грн 60 коп у відшкодування судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді : С.С. Ткачук

І.В. Орлов