ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3314/19 Справа № 198/527/18 Суддя у 1-й інстанції - Гайдар І. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті"

на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 року

по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та збитків,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2018 року до Юр`ївського районного суду Дніпропетровської областінадійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та збитків.

Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 рокупозовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та збитків - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" (адреса місцезнаходження: 02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, 1 В, офіс «В», , п/р НОМЕР_2 , філія «КІБ» ПАТ «Креді Агріколь Банк», м. Київ, МФО 300379) грошові кошти у сумі 479 236 (чотириста сімдесят дев`ять тисяч двісті тридцять шість) грн. 47 коп., з яких: заборгованість за кредитним договором № 50006864 від 21 листопада 2012 року - 458 459 (чотириста п`ятдесят вісім тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) грн. 51 коп., 3% річних - 20 776 (двадцять тисяч сімсот сімдесят шість) грн. 96 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" (адреса місцезнаходження: 02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, 1 В, офіс «В», , п/р НОМЕР_2 , філія «КІБ» ПАТ «Креді Агріколь Банк», м. Київ, МФО 300379) судовий збір у розмірі 7 184 (сім тисяч сто вісімдесят чотири) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ "Порше Мобіліті"просить скасувати рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 року по справі №198/527/18 в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами за період з 09.09.2015 року по 27.06.2018 року, втрат від інфляційних процесів, реальних збитків, завданих апелянтові у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, збитків завданих у зв`язку з необхідністю відшкодування витрат на страхування предмету застави, стягненні витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги ТОВ "Порше Мобіліті" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та збитків. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відзивів на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ "Порше Мобіліті" в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами за період з 09.09.2015 року по 27.06.2018 року, втрат від інфляційних процесів, реальних збитків, завданих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, збитків завданих у зв`язку з необхідністю відшкодування витрат на страхування предмету застави, стягненні витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 -255 310,03 грн., з яких: 100 385,09 грн. - відсотки за користування кредитними коштами за період з 09.09.2015 року по 27.06.2018 року, 85 074,15 грн. - інфляційні втрати, 69 850,79 грн. - збитків.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 листопада 2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 50006864, за умовами якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в сумі 201 825,14 грн., що в еквіваленті за курсом ПАТ «КІБ Креді Агріколь» становить 24 673,00 дол. США, зі змінною відсотковою ставкою на рівні 9,9% річних на придбання автомобіля марки VW, модель Passat B7, кузов № НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1984 куб. см, рік випуску 2012. Сторони погодили строк кредиту 60 місяців. Кредит надавався шляхом перерахування грошових коштів за придбання автомобіля на рахунок ТОВ «Автоцентр-Україна» (т.1, а.с. 16).

Додатком до кредитного договору від 21.11.2012 року є Загальні умови кредитування (т.1, а.с. 17-24), пунктом 1.3.1. яких передбачено, що платежі на повернення кредиту сплачуються позичальником відповідно до затвердженого Графіку та розраховуються у гривні як еквівалент суми в іноземній валюті, вказаній у Графіку за обмінним курсом банку, зазначеного у кредитному договорі, чинного на момент виставлення рахунку. Нарахування процентів здійснюється щомісячно 15 числа поточного місяця (п. 2.4. Загальних умов кредитування).

29 листопада 2012 року на забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 50006864 від 21.11.2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладений та посвідчений нотаріально договір застави транспортного засобу (т. 1, а.с. 28-35), за умовами якого заставодавець передає в заставу автомобіль Volkswagen Passat B7, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , заставною вартістю 403 650,28 грн.

Згідно з п. 2.1.1. договору застави у разі невиконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у порядку, зазначеному в розділі 5 цього договору, у повному обсязі, включаючи основну суму боргу, проценти за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання, неустойки, необхідні витрати на отримання предмету застави та його реалізацію.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Тому, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами кредитного договору сторони погодили строк кредиту - 60 місяців, а також порядок сплати відсотків - щомісячно 15 числа поточного місяця відповідно до затвердженого Графіку до 15.11.2017 р. включно.

Окрім того, пунктом 3.2.1 Загальних умов кредитування передбачено, що у випадку порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту та/або сплати за користування кредитом на строк щонайменше один календарний місяць, позивач має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання договору.

Позичальник зобов`язаний повернути кредитору у повному обсязі суму кредиту та суму додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується позикодавцем і вказується у повідомленні) протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником. Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення (пункт 3.3 Загальних умов кредитування).

Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 01.04.2016 р. у цивільній справі № 196/1262/15-ц встановлено, що 17.04.2015 р. ТОВ «Порше Мобіліті» направило ОСОБА_1. вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, яка отримана відповідачем 28.04.2015 р. (т.1, а.с. 36).

Таким чином, позивач, надіславши 17.04.2015 р. ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, змінив строк виконання кредитних зобов`язань, тому відповідно до пункту 3.3 Загальних умов кредитування останнім днем строку добровільного виконання вимоги про дострокове повернення боргу було 28 травня 2015 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось зі спливом строку кредитування, тобто з 28 травня 2015 року.

Відповідно до п. 1.3.1 Загальних умов кредитування розмір платежів, що підлягають сплаті відповідачем у повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у Графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених позивачем рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у Кредитному договорі.

Згідно з частиною 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки збитки від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Згідно з розрахунком позивача інфляційні втрати розраховані, виходячи із суми несвоєчасно сплаченого відповідачем основного боргу в розмірі 316 378,41 грн.

А тому, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, про те, що з кредитного договору та умов кредитування виходить, що сума кожного чергового платежу визначалась позивачем в еквіваленті іноземної валюти та розраховувалась шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, тому підстав для застосування індексу інфляції до кредитної заборгованості немає.

Стосовно вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 збитків у вигляді витрат на страхування предмета застави за період з вересня 2015 року до листопада 2017 року з урахуванням податку на додану вартість у розмірі 58 456,63 грн. та реальних збитків у вигляді витрат, пов`язаних зі зверненням до спеціалізованих юридичних компаній для вжиття заходів з примусового виконання рішення суду, юридичного супроводу виконавчого провадження з урахуванням податку на додану вартість у сумі 11 394,16 грн., необхідно зазначити наступне.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, серед іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом статей 614, 623 ЦК України стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому, такі витрати повинні бути безпосередньо пов`язаними з відновленням порушеного права, тобто без їх здійснення відновлення права є неможливим, та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

В обґрунтування вимог про стягнення збитків позивач посилається на умови пунктів 6.3. та 8.5. Загальних умов кредитування, за якими у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором компанія має право вживати необхідних заходів для забезпечення своїх прав. Витрати на такі дії підлягають відшкодуванню позичальником у повному обсязі. Збитки, заподіяні у зв`язку з неналежним виконанням кредитного договору, повинні бути відшкодовані винною стороною у повному обсязі, понад передбачені штрафні санкції.

Окрім того, за умовами пунктів 5.5. та 5.6. Загальних умов кредитування відповідач зобов`язався забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов`язань за договором, протягом всього терміну дії договору. Сторони домовились, що у випадку, якщо позичальник не укладе договір страхування, кредитор на власний вибір укладе такий договір страхування від власного імені або від імені позичальника та здійснить сплату страхових платежів, передбачених договором страхування, а позичальник компенсує компанії витрати, понесені нею у зв`язку з укладенням договору страхування.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Порше Мобіліті" уклало договір страхування предмета застави з ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та впродовж вересня 2015 р.- листопада 2017 р. сплатило страхові платежі з добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією транспортного засобу, на загальну суму (з урахуванням податку на додану вартість) 58 456,63 грн. (т.1, а.с. 69-188, 228-231).

На підтвердження збитків у вигляді витрат, пов`язаних зі зверненням до спеціалізованих юридичних компаній для вжиття заходів з примусового виконання рішення суду, юридичного супроводу виконавчого провадження, позивач надав договір, укладений між позивачем та ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» 21.06.2012 р., а також рахунки та акти наданих послуг (т.1, а.с. 49-68).

В той же час, позивач взагалі не обґрунтував, яким чином за встановлених обставин справи понесені ним витрати на сплату страхових платежів та витрат на правове супроводження виконавчого провадження є такими, без яких неможливо б було відновлення порушеного відповідачем права, а також не аргументував наявність причинного зв`язку між поведінкою відповідача та витратами на правову допомогу, визначеними як збитки.

Так, з договору, укладеного позивачем з ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» 21.06.2012 р., та рахунків й актів наданих послуг, неможливо встановити, що юридичні послуги надавались ТОВ «Порше Мобіліті» саме у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором № 50006864 від 21 листопада 2012 року, оскільки у вказаних документах у графі «номенклатура товарів» зазначені послуги з надання правової допомоги у виконавчому провадженні у справі клієнта ОСОБА_1 , зокрема, складення скарги на дії державного виконавця та ведення справи у суді першої інстанції за такою скаргою.

Вищенаведені факти не доводять наявність причинного зв`язку між поведінкою відповідача, пов`язаною з порушенням умов кредитного договору, та необхідністю здійснення витрат на правову допомогу у зв`язку з оскарженням дій державного виконавця у виконавчому провадженні.

Даючи оцінку висновкам суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на страхування предмета застави, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що понесені позивачем витрати на страхування предмета застави хоча й пов`язані з неукладенням ОСОБА_1 договору страхування та несплатою ним відповідних платежів, однак, безпосередньо не зумовлюють відновлення порушеного права кредитора.

Окрім того, за умовами пункту 5.5. Загальних умов кредитування відповідач зобов`язався страхувати майно, яким забезпечено виконання зобов`язань за договором, протягом всього терміну дії договору.

Поняття «строк договору» та «строк виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього.

За умовами кредитного договору строк кредиту становить 60 місяців, а згідно з пунктами 1.4.1., 1.4.2. Загальних умов кредитування надання кредиту здійснюється з дати укладення кредитного договору. Повернення кредиту здійснюється в терміни встановлені Графіком погашення кредиту, тобто протягом 60 місяців з дня надання кредиту.

З викладеного виходить, що сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Тобто в даному випадку строк дії договору співпадає зі строком кредитування.

Оскільки позивач, надіславши 17.04.2015 р. ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, змінив строк виконання кредитних зобов`язань, а останнім днем строку кредитування було 28 травня 2015 року, за умовами пункту 5.5. Загальних умов кредитування зобов`язання відповідача зі страхування предмета застави мали б припинитись 28 травня 2015 року, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача страхових платежів за період з вересня 2015 року по листопад 2017 року не підлягають задоволенню ще й з тих підстав, що вони не відповідають умовам кредитного договору (здійснені поза межами строку кредитування).

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат, необхідно зазначити наступне.

За нормами статей 133, 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Як виходить з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, детальний опис наданих адвокатом послуг чи виконаних робіт із зазначенням часу, витраченого на їх виконання (надання), документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

У якості доказів здійснення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги з додатковою угодою № 2/50006864 від 12 березня 2018 року, акт наданих послуг від 29.06.2018 р. та платіжне доручення від 10.07.2018 р. № 1066 про оплату послуг на загальну суму 42 339,82 грн., з яких вартість послуг з надання правової допомоги - 29 284,53 грн., вартість інших витрат , що виникли у зв`язку з виконанням договору - 13 055,29 грн. (т.1, а.с. 194-199).

За умовами додаткової угоди № 2/50006864 адвокат здійснює юридичне консультування, підготовку процесуальних документів та супроводження відповідного провадження в суді. В свою чергу, замовник зобов`язався сплатити адвокату винагороду у вигляді фіксованої плати у розмірі 6 000,00 грн. за червень 2018 р.

Отже, розмір винагороди, яку позивач зобов`язався сплатити адвокату за надані послуги згідно з додатковою угодою № 2/50006864, є відмінним від розміру винагороди, зазначеної в акті наданих послуг.

З урахуванням того, що позивачем не надано суду детального опису виконаних адвокатом робіт із зазначенням часу, витраченого для надання правничої допомоги залежно від обсягу послуг, а також переліку витрат, понесених адвокатом під час надання правничої допомоги, та доказів на підтвердження таких витрат, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог товариства в цій частині..

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у стягненні відсотків за користування кредитними коштами за період з 09.09.2015 року по 27.06.2018 року у розмірі 100 385,09 грн., так як згідно з умовами кредитного договору №50006864 від 21.11.2012 року сторони погодили порядок сплати відсотків за користування кредитними коштами до моменту зарахування грошових коштів у відповідному розмірі на банківський рахунок товариства, є безпідставними та необґрунтованими виходячи з наступного.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами кредитного договору сторони погодили строк кредиту - 60 місяців, а також порядок сплати відсотків - щомісячно 15 числа поточного місяця відповідно до затвердженого Графіку до 15.11.2017 р. включно.

Окрім того, пунктом 3.2.1 Загальних умов кредитування передбачено, що у випадку порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту та/або сплати за користування кредитом на строк щонайменше один календарний місяць, позивач має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання договору.

Позичальник зобов`язаний повернути кредитору у повному обсязі суму кредиту та суму додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується позикодавцем і вказується у повідомленні) протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником. Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення (пункт 3.3 Загальних умов кредитування).

Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 01.04.2016 р. у цивільній справі № 196/1262/15-ц встановлено, що 17.04.2015 р. ТОВ «Порше Мобіліті» направило ОСОБА_1. вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, яка отримана відповідачем 28.04.2015 р. (т.1, а.с. 36).

Колегія суддів звертає увагу на те, що 17.04.2015 року позивачем була направлена на адресу відповідача вимога щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості, дана вимога була отримана відповідачем ОСОБА_1 28.04.2015 року (т.1 а.с.36).

Таким чином, позивач, надіславши 17.04.2015 р. ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, змінив строк виконання кредитних зобов`язань, тому відповідно до пункту 3.3 Загальних умов кредитування останнім днем строку добровільного виконання вимоги про дострокове повернення боргу було 28 травня 2015 року.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, надіславши відповідачу у квітні 2015 року вимогу про дострокове погашення кредиту ТОВ «Порше Мобіліті» скористався передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України правом та змінив строк виконання основного зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18). Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення втрат від інфляції, нарахованих після направлення вимоги про дострокове повернення, то така позиція суду відповідає висновкам, які містяться у постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (справа № 6-771цс15), від 01 березня 2017 року (справа № 6-284цс17) та постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа № 755/17078/15-ц).

Доводи апелянта, що відповідачем на цей час зобов`язання за договором не виконані, відтак кредитний договір свою дію не припинив, а тому апелянтом правомірно заявлено позовні вимоги в частині стягнення збитків у вигляді витрат на страхування предмету застави, колегією суддів не заслуговують на увагу, оскільки були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Решта аргументів - про порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуваній частині - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" - залишити без задоволення.

Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 року в оскаржуваній частині- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича