ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 листопада 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/1245/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Чугуєвська Т. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1341/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарями - Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , Ічнянський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Державне підприємство «Сетам»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Ічнянського районного нотаріального округу Чернігівської області Варзагер Лариса Федорівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2016 року (місце ухвалення - м. Ічня) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ічнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Державного підприємства «Сетам» про визнання недійсними електронних торгів, протоколу, акту про реалізацію та свідоцтва про право власності,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Ічнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі - Ічнянський РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області), державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Ічнянського районного нотаріального округу Чернігівської області Варзагер Л.Ф. про визнання недійсними електронних торгів, протоколу, акту про реалізацію та свідоцтва про право власності.

В обгрунтування позову посилалась на те, що з 23.09.1995 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 17.02.2000 за спільні кошти подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що у вказаній квартирі вона проживає постійно.

06.11.2015 Ічнянським РВ ДВС ГТУЮ в Чернігівській області під час здійснення виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим Ічнянським районним судом Чернігівської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 73 542,76 грн було накладено арешт на вказану квартиру. 08.06.2016 року Ічнянським РВ ДВС ГТУЮ в Чернігівській області в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за зведеним виконавчим провадженням було реалізовано належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 за стартовою ціною 151 488 грн з електронних торгів в системі «СЕТАМ». Відповідно до протоколу № 173468 проведення електронних торгів від 08.06.2016 переможцем став ОСОБА_2

13.06.2016 на підставі зазначеного протоколу державним виконавцем було складено акт про проведені електронні торги, а 23.06.2016 на підставі вказаного акту нотаріусом видано свідоцтво про право власності на майно.

Позивач в позові посилається, що реалізувавши на електронних торгах вказану квартиру, без виділу частки боржника, відповідачі порушили її права та законні інтереси, як співвласника майна, у тому числі без її відома та згоди позбавили єдиного житла. Про перебування спірної квартири у спільній сумісній власності подружжя відповідачам ОСОБА_2 та Ічнянському РВ ДВС ГТУЮ в Чернігівській області було достовірно відомо, оскільки вони були учасниками цивільної справи за її позовом про визнання права власності на частку квартири та зняття з неї арешту.

ОСОБА_1 в позові просила визнати недійсними: електронні торги в системі «СЕТАМ» з реалізації квартири АДРЕСА_1 , проведені з 06.06.2016 по 08.06.2016; протокол № 173468 від 08.06.2016 про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна, а саме з реалізації квартири АДРЕСА_1 ; акт про проведення електронних торгів від 13.06.2016, складений старшим державним виконавцем Ічнянського РВ ДВС ГТУЮ в Чернігівській області, яким ОСОБА_2 . визнано покупцем квартири АДРЕСА_1 ; свідоцтво від 23.06.2016 про придбання з прилюдних торгів нерухомого майна, що складається з квартири АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Ічнянського районного нотаріального округу Чернігівської області Варзагер Л.Ф.

Рішенням Ічнянського районного суду від 22.09.2016 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що за позивачем ОСОБА_1 не визнано право власності на 1/2 частку спірної квартири та ця частка не виділена їй в натурі. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем і квартира не може бути від нього витребувана, оскільки продана в порядку, встановленому для виконання судового рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ічнянського районного суду від 22.09.2016 скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

У скарзі заявник посилається на те, що висновок місцевого суду про відсутність підстав для визнання недійсними електронних торгів є помилковим, оскільки реалізоване майно, у даному випадку спірна квартира, не належить у повному обсязі ОСОБА_3 , який є боржником у виконавчому провадженні.

Заявник зазначає, що ОСОБА_2 не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки до початку електронних торгів він знав про наявність на розгляді в суді справи в якій ОСОБА_5 просила визнати за собою право власності на 1/2 частку вказаної квартири.

Таким чином, державний виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами та чи мають право на користування даним майном інші особи, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник ДП «СЕТАМ» Приступа С.Є. просив постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1 , і залишити рішення Ічнянського районного суду від 22.09.2016 без змін. В обґрунтування посилається на те, що позивач не надала жодних доказів того, що дане майно є спільною сумісною власністю. Дії ДП «СЕТАМ» щодо порядку проведення електронних торгів є правомірними та ґрунтуються на положеннях діючого законодавства. Посилається, що позивач не була ні стороною виконавчого провадження, ні учасником електронних торгів, а отже, ДП «СЕТАМ» жодним чином не порушило права та інтереси позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 10.11.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Ічнянського районного суду від 22.09.2016 залишено без змін.

В обгрунтування суд апеляційної інстанції послався, що позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав або правил проведення прилюдних торгів з реалізації квартири ОСОБА_3 , право власності на спірну квартиру за позивачем не визнавалось, а тому не можна вважати, що її права порушені.

Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 10.11.2016, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не в повній мірі дотримався вимог процесуального закону про необхідність дослідження доказів по справі у їх сукупності на предмет належності, допустимості та достатності; не перевірив факт придбання квартири АДРЕСА_1 в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі, у зв`язку з чим належним чином не обґрунтував свій висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Судом встановлено, що 17.01.2000 ОСОБА_3 купив у ОСОБА_6 , що діє від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_7 , жилу квартиру АДРЕСА_1 , що вбачається з договору купівлі-продажу квартири (а.с. 12).

06.11.2015 Ічнянським РВ ДВС ГТУЮ в Чернігівській області під час здійснення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ічнянським районним судом Чернігівської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 73 542,76 грн, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

08.06.2016 Ічнянським РВ ДВС ГТУЮ в Чернігівській області в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за зведеним виконавчим провадженням було реалізовано квартиру АДРЕСА_1 за стартовою ціною 151 488 грн з електронних торгів в системі «СЕТАМ».

Відповідно до протоколу № 173468 проведення електронних торгів від 08.06.2016 переможцем став ОСОБА_2 (а.с. 13).

13.06.2016 на підставі вказаного протоколу державним виконавцем складено акт про проведені електронні торги (а.с. 15).

23.06.2016 нотаріусом видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на майно (а.с. 14).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 23.09.1995 по 22.11.2017, шлюб розірвано згідно рішення Ічнянського районного суду від 22.11.2017.

Відтак, судом встановлено, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період зареєстрованого шлюбу. Таким чином, право спільної сумісної власності позивача є порушеним, оскільки, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався, що за позивачем ОСОБА_1 не визнано право власності на 1/2 частку спірної квартири та ця частка не виділена їй в натурі. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем і квартира не може бути від нього витребувана, оскільки продана в порядку, встановленому для виконання судового рішення.

З висновком районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 погоджується апеляційний суд, однак такого висновку суд першої інстанції дійшов із помилкових мотивів враховуючи наступне.

18.08.2016 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, зазначивши відповідачами ОСОБА_2 , Ічнянський РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області, ДП «Сетам» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Ічнянського районного нотаріального округу Чернігівської області Варзагер Л.Ф.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того хто її спростовує.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 377 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЗУ України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (стаття 361 ЦК України).

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Згідно із частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Таким чином, судом першої інстанції залишено поза увагою, що спірна квартира придбана під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Титульним власником на момент продажу квартири, згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.01.2000 є ОСОБА_3 , який до участі у справі залучений не був.

У зв`язку з наведеним та на виконання вимог пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року (чинній редакції на час початку розгляду справи судом першої інстанції) суду слід було вирішити процесуальний статус ОСОБА_3 , як власника квартири згідно свідоцтва та як боржника, на погашення боргу якого було реалізовано спірну квартиру.

Суд першої інстанції в порушення вимог зазначених норм не вирішив в належний спосіб питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, не роз`яснив позивачу право заявляти клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_3 , і не попередив його про наслідки вчинення або не вчинення цієї процесуальної дії.

За змістом положень ч. 1 ст. 3, ст. 10,11 ЦПК України 2004 року (чинній редакції на час початку розгляду справи судом першої інстанції) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Залучення до участі у справі співвідповідачів, заміна неналежного відповідача можливі лише при розгляді справи у суді першої інстанції за клопотанням самого позивача (ст. 51 ЦПК України), що також передбачала і ст. 33 ЦПК України 2004 року.

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного перегляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі іншого чи додаткового відповідача, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, що відповідає приписам ст. 23-24, 43, 49-51, 55 ч. 1, 367, 368 ч. 1 ЦПК України.

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги, та розглянув позов без участі ОСОБА_3 , на праві власності якому належала спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу та боржником по виконавчому провадженню (а.с. 12).

Зважаючи на те, що апеляційний суд не має процесуальних повноважень щодо заміни неналежного відповідача належним, або залучення до участі в справі іншої особи як співвідповідача, колегія суддів апеляційного суду позбавлена можливості вирішувати питання про їх права та обов`язки шляхом ухвалення нового рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , які стосуються обґрунтованості позову, доведеності обставин, що підлягають доказуванню, інших обставин по суті спору не підлягають перевірці за наявності процесуальних порушень та не впливають на висновок про необхідність відмови у задоволенні позову. Позов у справі за відсутності належного відповідача або співідповідача не міг бути вирішений по суті відповідно до закону незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався.

З таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2016 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повне судове рішення складено 06.11.2019.

Головуючий Судді