Єдиний унікальний номер судової справи 487/7699/18
Номер провадження 22-ц/812/1576/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

28 жовтня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 18 липня 2019 року, під головуванням судді Притуляк І.О. в приміщені цього ж суду об 11 год. 45 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 08 червня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 02 листопада 2015 року.

Від шлюбу сторони мають дитину - дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Згідно з рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 серпня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 11 травня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач вищевказане рішення суду виконує, щомісяця сплачуючи на утримання дитини кошти у розмірі 2 000 грн.

Проте, зазначених коштів позивачу не вистачає на належне утримання дитини, оскільки остання часто хворіє, відвідує заняття спортивної секції зі стрибків на батуті, з грудня 2016 року по березень 2018 року відвідувала Центр розвитку дитини «Жемчужинка» з приводу комплексної дошкільної підготовки, та з вересня 2018 року навчається у школі із поглибленим вивченням фізико-математичних наук.

Так, у період з 01 грудня 2017 року по 01 листопада 2018 року, за підрахунком позивача, нею понесені додаткові витрати на дитину у загальному розмірі 20 341 грн. 47 коп., з яких: 3 049 грн. 45 коп. - витрати на лікування (витрати, пов`язані з придбанням ліків), 2 850 грн. - витрати на розвиток здібностей дитини (витрати, пов`язані з оплатою навчання), 4 200 грн. - витрати на фізичний розвиток (витрати, пов`язані з відвідуванням спортивної секції), 10 242 грн. 02 коп. - витрати, пов`язані з підготовкою до вступу до школи (витрати на придбання шкільного одягу та учбового приладдя).

Між тим, ОСОБА_1 матеріальної допомоги на понесення додаткових витрат на утримання доньки не надає, та на відповідні звернення позивача не реагує.

Посилаючись на викладені обставини та обов`язок батька приймати участь у додаткових витратах на свою дитину, ОСОБА_3 просила стягнути на її користь з ОСОБА_1 50% понесених нею додаткових витрат на розвиток та лікування доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складає 10 170 грн. 74 коп.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 липня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 881 грн. 03 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та в дохід держави судовий збір у розмірі 215 грн. 15 коп.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. При цьому суд дійшов висновку про стягнення додаткових витрат на дитину в розмірі 2 881 грн, 03 коп., які були підтверджені документально та понесені позивачем у зв`язку з хворобою та лікуванням дочки, розвитком її здібностей та відвідуванням спортивної секції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду змінити та постановити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Також просила стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 10 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково вважав, що витрати, понесені позивачем з підготовкою до вступу до школи, не є додатковими витратами на утримання дітей. Також звернуто увагу на те, що судом допущено арифметичну помилку у підрахунку загального розміру витрат, понесених на лікування та не вірно визначено розмір додаткових витрат в тій частині, що стосується витрат на оплату спортивної секції.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Положеннями ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Сімейний Кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається вказаною статтею.

Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить, насамперед, випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини.

Наявність таких додаткових витрат з урахуванням положень ст. 81 ЦПК України має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично понесені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

За ч.2 ст.185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

За загальним правилом, визначеним ч.1 ст.182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України).

З урахуванням таких положень закону, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суд повинен встановити, чи доведені ці витрати, їх обсяг та враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 08 червня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 02 листопада 2015 року.

Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Відповідно до рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 серпня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 11 травня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.6).

19 серпня 2017 року видано виконавчий лист за вищевказаним судовим рішенням (а.с.7).

Постановою від 25 вересня 2017 року головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження №54760056 з виконання вищезазначеного виконавчого листа (а.с.8).

Згідно договору про надання консультативної послуги від 08 грудня 2016 року, укладеного між Центром розвитку дитини «Жемчужинка», в особі директора ОСОБА_5 (виконавець), та ОСОБА_3 (замовник), сторони договору домовились про надання виконавцем комплексної дошкільної підготовки дитині замовника. Пунктом 2.1 цього договору передбачено обов`язок замовника по сплаті за отриману послугу. Згідно п.2.2 розмір оплати встановлюється за весь строк надання послуги та не може змінюватися. Загальна вартість послуги складає 490 грн. на місяць. Пунктом 34 передбачено строк дії договору, а саме: з 01 вересня 2016 року по 30 червня 2017 року (а.с.12-13).

Відповідно копій квитанцій до прибуткового ордеру від 12 січня 2017 року на суму 295 грн., від 08 грудня 2017 року на суму 850 грн., від 06 лютого 2018 року на суму 850 грн., від 05 березня 2018 року на суму 500 грн., від 06 березня 2018 року на суму 350 грн., ОСОБА_3 сплачено приватному підприємцю ОСОБА_5 в загальному розмірі 2 845 грн. (а.с.14-15).

Разом з тим рішення суду в частині стягнення додаткових витрат на розвиток здібностей дитини (навчання) в розмірі 2 845 грн. не є предметом апеляційного перегляду, оскільки сторонами не оскаржується.

Згідно довідки Спортивного комбінату Державного підприємства Науково-виробничого комплексу газотурбобудування «Зоря-Машпроект» за вих.№14/11-150 від 11 жовтня 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно відвідує секцію зі стрибків на батуті з вересня 2017 року по теперішній час (11 жовтня 2018 року) з щомісячною сплатою занять в розмірі 300 грн. (а.с.16).

На доказ сплати за вказані заняття позивачем надано до суду фіскальні чеки: №27 від 10 вересня 2018 року на суму 300 грн., №6 від 10 жовтня 2018 року на суму 300 грн., №4 від 05 листопада 2018 року на суму 300 грн. (а.с.17).

Тобто всього позивачем підтверджено оплату за заняття доньки в спортивній секції на суму 900 грн.

Отже, суд першої інстанції, вірно застосувавши наведені вище положення СК України, дійшов правильного висновку про те, що стягненню підлягають додаткові витрати які понесені позивачем у зв`язку з відвідуванням дитиною спортивної секції у сумі 450 грн. (50% та які підтверджені відповідними письмовими доказами).

Також суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що понесені нею витрати на підготовку дитини до школи (придбання шкільного одягу, учбового приладдя) викликані саме особливими обставинами (ч.1 ст.185 СК України).

Щодо додаткових витрат на лікування дитини, то слід зазначити наступне.

Так вирішуючи вимоги в частині стягнення додаткових витрат на лікування, районним судом взято до уваги фіскальні чеки, а саме: від 31 жовтня 2018 року на суму 92 грн.; від 28 грудня 2017 року на суму 183 грн. 30 коп.; від 24 грудня 2017 року на суму 591 грн. 25 коп.; від 04 квітня 2018 року на суму 419 грн. 60 коп.; від 28 березня 2018 року на суму 214 грн. 65 коп.; від 19 березня 2018 року на суму 93 грн. 15 коп.; від 13 липня 2018 року на суму 232 грн. 40 коп.; від 10 липня 2018 року на суму 190 грн. 70 коп.; від 04 жовтня 2018 року на суму 122 грн. 80 коп.; від 19 вересня 2018 року на суму 249 грн. 40 коп.; від 15 вересня 2018 року на суму 344 грн. 60 коп.; від 19 жовтня 2018 року на суму 247 грн. 30 коп.; від 09 жовтня 2018 року на суму 68 грн. 30 коп. (а.с.10-11).

Загалом сума за вказаними чеками складає 3 049 грн. 45 коп. Проте районним судом при підрахунку допущено помилку та зазначено лише суму за вказаними чеками 2 017 грн. 05 коп.

За такого рішення суду в частині визначення загального розміру додаткових витрат та відповідно в частині стягнення з відповідача судових витрат на користь держави слід змінити, збільшивши розмір стягнення додаткових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з 2 881 грн. 03 коп. до 3 397 грн. 26 коп.

Також, відповідно до частин 1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 253 грн 58 коп.

Щодо судових витрат понесених позивачем у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги, то колегія суддів виходить з наступного.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.15 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.1, п.п.1,4 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень ч.ч.1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з правилами п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до п.п.1,2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12,81,89 ЦПК України, встановивши, що адвокатом дійсно була надана професійна правнича допомога позивачу, дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що зазначені витрати підлягають частковому задоволенню, виходячи зі складності справи та часу, витраченого адвокатом на участь у судових засіданнях.

Що стосується таких судових витрат, понесених позивачем в апеляційній інстанції, то оскільки апеляційний суд фактично залишає без змін оскаржуване судове рішення в частині позовних вимог, корегуючи лише розмір додаткових витрат понесених позивачем на лікування дитини, то відповідно й не здійснює розподіл вищезазначених витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 липня 2019 року в частині стягнення разово з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 додаткових витрат на дитину та в частині стягнення судового збору на користь держави змінити.

Збільшити розмір стягнення додаткових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн. 03 коп. до 3 397 (три тисячі триста дев`яносто сім) грн. 26 коп. та розмір судового збору на користь держави з 215 (двісті п`ятнадцять) грн. 14 коп. до 253 (двісті п`ятдесят три) грн. 57 коп.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 31 жовтня 2019 року