ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 621/902/14-ц

провадження № 61-10986св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Швецової Л. А., Яцини В. Б., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 18 березня 2008 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 3 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою за користування кредитом 24% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим станом на 2 березня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 24 578,18 грн, яка складається з:3 000 грн заборгованості за кредитом, 12 267,18 грн заборгованості за процентами, 7 665 грн заборгованості за комісією, а також 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 146,61 грн штрафу (процентна складова).

Посилаючись на викладене, ПАТ «Акцент-Банк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 22 квітня 2014 року позов ПАТ «Акцент Банк» задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 24 578,79 грн.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18 липня 2016 року заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 квітня 2014 року скасовано, справу призначено до судового розгляду.

Останнім рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року, ухваленим у складі судді Бережної Н .М., у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заперечуючи проти позову, відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Встановивши, що ОСОБА_1 з березня 2008 року не виконував зобов`язання за вказаним кредитом (тобто з дня укладення цього договору), суд першої інстанції вважав, що саме з цього часу почався перебіг позовної давності і відмовив у позові з підстав, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2016 року

рішення Зміївського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за процентами за період з 2 березня 2011 року до 2 березня 2014 року у розмірі 6 695,72 грн та за комісією за період з 2 березня

2011 року до 2 березня 2014 року у розмірі 3 780 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором, які повинні виконуватись щомісячними платежами, не виконував з березня 2008 року, а з відповідними позовом банк звернувся у квітні 2014 року, тому дійшов висновку, що кредитор втратив право на задоволення позовних вимог за період з 2008 року до березня 2011 року, які включають сплату тіла кредиту, з підстав спливу позовної давності.

Разом з цим, апеляційний суд вважав, що банк має право на стягнення з відповідача заборгованості за щомісячними процентами та комісією за період з березня 2011 року до квітня 2014 року і, як наслідок, стягнув з відповідача на користь банку заборгованість за процентами за період з 2 березня 2011 року до 2 березня 2014 року у розмірі 6 695,72 грн та комісією у розмірі 3 780 грн у межах позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив рішення апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2016 року змінити, зменшивши суму стягнених із нього на користь ПАТ «Акцент-Банк» процентів з 6 695,72 грн до 2 160 грн та відмовити у задоволенні інших позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Зокрема, заявник вказував на неврахування апеляційним судом помилковості проведеного позивачем розрахунку процентів за період з

2 березня 2011 року до 2 березня 2014 року, оскільки умовами договору передбачено сплату процентів за користування кредитом у розмірі 24% від суми кредиту, який становить 3 000 грн, отже розмір процентів становить 720 грн (3 000х24%), а за три роки розмір процентів становить 2 160 грн (720х3). Посилаючись на викладене, заявник просив зменшити суму стягнених з нього на користь банку процентів з 6 695,72 грн до 2 160 грн.

Крім того, заявник також вказував, що апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги, оскільки банк оскаржував рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення процентів за кредитом і у іншій частині судове рішення не оскаржував, проте апеляційний суд переглянув рішення і в частині вимог про стягнення на користь банку комісії у розмірі 3 780 грн у межах позовної давності.

Також заявник наголошував на тому, що додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг він не підписував.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 6 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року зупинено касаційне провадження у вказаній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду справи № 755/20484/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року поновлено касаційне провадження у даній справі.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 березня 2008 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою анкетою-заявою (б/н) до ПАТ «Акцент-Банк» про надання йому кредиту в розмірі 3 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором. У заяві ОСОБА_1 висловив згоду з тим, що заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором заборгованість ОСОБА_1 на 2 березня 2014 року становила

24 578,18 грн і складалася з: 3 000 грн заборгованості за кредитом, 12 267,18 грн заборгованості за процентами, 7 665 грн заборгованості за комісією, а також 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 146,61 грн штрафу (процентна складова).

Заперечуючи проти позову, відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернено не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давності. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі

№ 6-249цс15.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Апеляційний суд вважав, що проценти за кредитом та комісія підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давності і, як наслідок, стягнув з відповідача на користь банку заборгованість за процентами за період

з 2 березня 2011 року до 2 березня 2014 року у розмірі 6 695,72 грн та комісією у розмірі 3 780 грн у межах позовної давності.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Звертаючись із вказаним позовом, банк просив стягнути заборгованість за кредитом, процентами, а також заборгованість зі сплати комісії та штрафи (фіксована частина і процентна ставка), обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку заборгованості за договором від 18 березня 2008 року, Умовами та правилами надання банківських послуг.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правилами надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву від 18 березня 2008 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитом та сплату комісії, надана банком копія Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанції, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в чинній редакції Кодексу (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 вказував на те, що Умови та правила надання банківських послуг, додані позивачем до позовної заяви, він не підписував.

Касаційний суд враховує, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 18 березня 2008 року шляхом підписання відповідної заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати комісії.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про існування правових підстав для нарахування банком комісії за договором, укладеним сторонами.

Також не можна погодитись висновками апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з відповідача процентів у розмірі 6 695,72 грн.

Вирішуючи справу, апеляційний суд зазначене залишив поза увагою та дійшов помилкового висновку, що заява відповідача від 18 березня

2008 року разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, які не підписані відповідачем, складають договір про надання банківських послуг, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про існування правових підстав для стягнення з відповідача комісії та процентів за користування кредитними коштами, нарахованих на основну вимогу, позовна давність щодо якої спливла, у розмірі, визначеному апеляційним судом.

При цьому, обґрунтовуючи незаконність рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, ОСОБА_1 посилався на те, що умовами договору передбачено сплату процентів за користування кредитом у розмірі 24% від суми кредиту, який становить 3 000 грн, отже розмір процентів становить 720 грн на рік (3 000 грн*24%), а за три роки розмір процентів становить 2 160 грн (720 грн*3 місяці).

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив зменшити суму стягнених з нього на користь банку процентів за користування кредитними коштами з 6 695,72 грн до 2 160 грн.

Враховуючи конкретні обставини даної справи, а саме факт визнання позичальником свого обов`язку перед банком щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у вказаному розмірі, касаційний суд дійшов висновку про зменшення суми стягнених з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» до суми, що визнається позичальником.

Разом з тим, касаційний суд вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг не містять його підпису, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 липня

2019 року у справі № 755/20484/15-ц (провадження № 61-6992свп18).

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суд апеляційної інстанції, вирішуючи справу в частині стягнення з відповідача, комісії у розмірі 3 780 грн, неправильно застосував норми матеріального права і безпідставно задовольнив такі вимоги, касаційний суд скасовує рішення апеляційного суду Харківської області

від 14 листопада 2016 року у цій частині із ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» процентів за користування кредитними коштами касаційний суд змінює шляхом зменшення суми стягнення з 6 695,72 грн до 2 160 грн.

Рішення апеляційного суду оскаржується в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та комісії, тому в іншій частині касаційним судом не переглядається.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги, касаційний суд стягує з

ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у суді касаційної інстанції у розмірі

768 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 412, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного

товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати комісії та рішення Зміївського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року у відповідній частині скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2016 року в частині суми стягнених з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» процентів за користування кредитними коштами змінити.

Зменшити загальну суму стягнених з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» процентів за користування кредитними коштами з 6 695,72 грн до 2 160 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В .О. Кузнєцов С. О. Погрібний О.В .Ступак