Справа №359/9337/19
Провадження №2-з/359/96/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2019 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого Борця Є.О.,

при секретарі судового засідання Коробові О.П.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та поділ цього об`єкта нерухомого майна,

встановив:

1. Суть процесуального питання, що розглядається судом.

1.1. ОСОБА_1 звернулась з вказаною заявою та посилається на те, що нею до Бориспільського міськрайонного суду пред`явлений позов про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін, а також визнання за позивачем права власності на 1/2 частку в цьому об`єкті нерухомого майна. Однак ОСОБА_2 може відчужити спірну квартиру у власність інших осіб. Ця обставина унеможливить виконання рішення суду про задоволення позову. Тому ОСОБА_1 просить суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , а також заборонити укладати всі види угод пов`язані з відчуженням вказаного об`єкта нерухомого майна.

1.2. У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримує заяву та наполягає на її задоволенні.

1.3. ОСОБА_2 заперечує проти задоволення заяви та посилається на те, що квартиру АДРЕСА_1 він набув у власність на підставі договору дарування, посвідченого 28 січня 2017 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дідок В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №51. З огляду на це, вказана квартира є виключно його майном. Тому ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні заяви.

2. Обставини, встановлені судом, та зміст процесуальних правовідносин.

2.1. На початку жовтня 2019 року ОСОБА_1 пред`явила до Бориспільського міськрайонного суду позов (а.с.5-8) та просить: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін, а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частку в цьому об`єкті нерухомого майна.

2.2. Процесуальні правовідносини регулюються главою 10 «Забезпечення позову» розділу І «Загальні положення» ЦПК України.

3. Норми процесуального права та стала судова практика, якими керується суд при розгляді заяви про забезпечення позову.

3.1. Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

3.2. Згідно з ч.3 ст.150 цього ж Кодексу заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

3.3. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

3.4. Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути обмежений у своїй власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

3.5. Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»). Необґрунтована затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).

4. Мотиви, якими керується суд при розгляді заяви про забезпечення позову.

4.1. Зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №79081676 від 28 січня 2017 року (а.с.15 зворот) вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .З роздруківок об`яв, розміщених в інтернет-мережі (а.с.9-12), вбачається, що вказана квартира виставлена на продаж. Аналіз цих обставин переконливо свідчить про те, що ОСОБА_2 може в будь-який час відчужити спірну квартиру у власність інших осіб. Після цього виконання рішення суду про задоволення позову стане неможливим. Крім того, ОСОБА_1 буде вимушена додатково оспорювати договір відчуження квартири. Це свідчить про те, що невжиття заходів забезпечення позову також істотно ускладнить ефективний захист прав позивача.

4.2. Безумовно, накладення арешту на спірну квартиру призведе до втручання держави у право ОСОБА_2 на мирне володіння його майном. Водночас, таке втручання є не тільки виправданим, але й конче необхідним, оскільки воно спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства та запобігання виникнення нових спорів з іншими особами, які можуть придбати квартиру. Вказані цілі становлять суспільний інтерес, який превалює над індивідуальними свободами відповідача. Крім того, арешт квартири полягає у позбавленні ОСОБА_2 можливості лише розпоряджатись цим об`єктом нерухомого майна. Відповідач має право повноцінно користуватись та володіти ним. Це свідчить про те, що накладення арешту на спірну квартиру не призведе до жодних негативних наслідків. Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого п.1 ст.6 цієї ж Конвенції.

4.3. З огляду на це суд вважає, що з метою забезпечення пред`явленого позову допустимо накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2

5. Доводи позивача, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

5.1. Однак вжитий захід забезпечення позову унеможливлює відчуження квартири у власність інших осіб та повністю нівелює ризик невиконання рішення суду про задоволення позову. Потреба в запровадженні додаткової заборони укладати всі види угод пов`язані з відчуженням вказаного об`єкта нерухомого майна, відсутня.

5.2. З огляду на це суд вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині іншої вимоги ОСОБА_1 належить відмовити.

Керуючись п.1 ч.1, ч.2 ст.258, абз.2 ч.6 ст.259, ст.260 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживає в АДРЕСА_2 .

Боржник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживає в АДРЕСА_3 .

У задоволенні заяви про забезпечення позову в частині іншої вимоги відмовити.

Повний текст ухвали суду складений 16 жовтня 2019 року.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складення її повного тексту. Оскарження ухвали суду не зупиняє її виконання.

Суддя

Бориспільського міськрайонного суду Є.О. Борець