Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 161/3025/17-ц

провадження № 61-13649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, у складі судді Крупінської С. С., від 16 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області, у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. І., Русинчука М. М., від 10 січня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що з 25 лютого 1995 року по 11 червня 1999 року він перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 У період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час спільного сімейного життя ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на ім'я ОСОБА_5 Позивач стверджував, що йому стало відомо про те, що у спірній квартирі на даний час проживають квартиранти, у зв'язку з чим ні він, ні їх син не мають доступу до житла, а тому порушуються його права на користування та розпорядження спільним сумісним майном подружжя. Вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач його право на частку в квартирі не визнає.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2. просив суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя між ним і ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 32 % частки квартири АДРЕСА_1 у праві спільної сумісної власності. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира була придбана у період шлюбу частково за особисті кошти відповідача у розмірі 2 500, 00 доларів США та частково за спільні кошти подружжя у розмірі 3 500, 00 доларів США, тому за позивачем слід визнати право на 32 % частки квартири АДРЕСА_1.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні ОСОБА_2. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що місцевий суд не врахував, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту купівлі спірної квартири за рахунок особистих коштів ОСОБА_3, а не спільних коштів подружжя, суду не надано, отже апеляційний суд дійшов висновку, що спірна квартира була набута сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а відтак наявні всі правові підстави визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У лютому 2018 року ОСОБА_3 подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що судами попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясовано обставини справи. Судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки доказам, які підтверджують джерело походження грошових коштів, за які було придбано спірну квартиру. ОСОБА_3 вважає, що спірна квартира була придбана за кошти, належні їй, які були отриманні нею від продажу житлового будинку, який належав їй та її родичам, а також частина коштів була отримана у брата у позику, що підтверджується розпискою. Судами зроблено неправильний висновок про те, що позивач мав постійний заробіток та його вистачило на придбання спірної квартири.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

26 березня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

01 квітня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 25 лютого 1995 року по 11 червня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

31 липня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ващук В.Ф. за реєстраційним № 2477, відповідачем у справі набута у власність однокімнатна квартира АДРЕСА_1, право на яку було зареєстровано на ім'я ОСОБА_3. за реєстровим № 6380, що підтверджується договором купівлі-продажу, матеріалами інвентаризаційної справи та довідкою комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». Вартість квартири згідно цього договору встановлена в розмірі 7 448, 00 грн. (а.с. 6)

Також встановлено, що 24 липня 1997 року ОСОБА_3 продала житловий будинок у АДРЕСА_2, де їй належала успадкована 1/3 частка. Продаж вказаного домоволодіння вчинено за 11 335, 00 грн (а.с. 37).

Згідно наданої відповідачем копії розписки вбачається, що ОСОБА_3 24 липня 1997 року отримала від ОСОБА_7 гроші у сумі 3 700, 00 грн за продану частку батьківської хати. (а.с. 38).

Під час апеляційного розгляду справи відповідачем було надано суду довідку про заробітну плату ОСОБА_2 за період з грудня 1993 року по липень 1997 року включно, якою підтверджується, що позивач з листопада 1993 року по час розгляду справи працював у комунальному лікувально-профілактичному закладі «Міська клінічна стоматологічна поліклініка». Із вказаної довідки вбачається, що позивач мав постійний заробіток, зокрема у період перебування у шлюбі з 1995 року і до придбання спірної квартири його заробітна плата становила у межах 100-300 грн на місяць (а.с. 108).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини третьої статі 10 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами другою та третьою статті 29 КпШС України встановлено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог апеляційний суд із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно виходив із того, спірна квартира була придбана позивачем під час перебування сторін спору у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Позивач не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірної квартири за її особисті кошти, не довела, що грошові кошти в сумі 3 700, 00 грн, отримані 24 липня 1997 року, вона сплатила в рахунок вартості квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 1997 року, а тому не спростувала презумпцію спільності майна подружжя.

Апеляційним судом враховано те, що відповідач на момент придбання спірної квартири був працевлаштований, отримував стабільний дохід, утримував сім'ю, а позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта