КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3129/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою Каракоці Олександра Романовича - представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та зобов'язання вчинити певні дії.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», про розірвання кредитного договору та зобов'язання вчинити певні дії, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 лютого 2007 року вона у ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» заповнила анкету та їй було видано пластикову картку «Універсальна» з кредитним лімітом у розмірі 4 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. До 27 липня 2009 року вона сумлінно виконувала усі взяті на себе зобов'язання за кредитним договором. У липні 2014 року банк звернувся до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до неї про стягнення кредитної заборгованості. Судовим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, скасовано заочне рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року та ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Постановою Бабушкінського відділу ДВС міста Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року закрито виконавче провадження з підстав скасування судового рішення на підставі якого був виданий виконавчий лист. Незважаючи на закрите по відношенню до неї виконавче провадження, ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» продовжує нараховувати відсотки та штрафні санкції на заборгованість по кредитній картці «Універсальна», істотно змінюючи кожного року Умови та правила надання банківських послуг.

Посилаючись на те, що такі дії банку та умови оспорюваного договору є несправедливими, просила розірвати за рішенням суду кредитний договір, укладений 16 лютого 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», та у зв'язку з цим зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» припинити нарахування процентів та штрафних санкцій по кредитному договору приєднання, укладеного 16 лютого 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2018 року позов ОСОБА_5 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано припиненим кредитний договір укладений між ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) та Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» ( , адреса: м. Київ вул. Грушевського,1-д) 16 лютого 2007 року.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що матеріали позовної заяви не містять жодного посилання на надсилання позивачем заяви про розірвання договору, а тому вимоги позивача про розірвання договору є безпідставним та передчасним. До того ж, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимоги позивача стосувалися розірвання кредитного договору, тоді як суд в порушення ч. 2. ст. 264 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення про припинення кредитного договору.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а судове рішення першої інстанції без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги відповідача ґрунтуються на викладених заперечення проти позову, яким суд першої інстанції надав оцінку під час розгляду справи.

У судовому засіданні представник відповідача Каракоця О.Р. підтримав доводи апеляційної скарги. Позивач ОСОБА_5 - заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи, що 16 лютого 2007 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання (частина перша статті 634 ЦК України). На підставі зазначеного договору ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 4 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з порушеннями позичальником зобов'язань за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості, ПАТ комерційним банком «ПриватБанк» у липні 2014 року звернулось в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 лютого 2007 року у розмірі 32 026,09 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року, скасовано заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ПАТ комерційним банком «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості (справа № 200/11109/14-ц).

У цій справі № 200/11109/14-ц апеляційним судом Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року встановлені наступні обставини, що за укладеним між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_5 договором за кредитною карткою від 16 лютого 2007 року останній платіж позичальником здійснено 27 липня 2009 року, а тому саме з цього часу підлягає обчисленню строк позовної давності в три роки, який закінчився 27 липня 2012 року. Позовну заяву позивач подав до суду лише 02 липня 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку для пред?явлення позову. Встановивши при розгляді справи, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, суд дійшов висновку про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 лютого 2007 року з підстав спливу позовної давності (а.с. 11, 12-13).

Встановлені обставини у рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року в силу частини 4 статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.

Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, про припинення кредитного договору, укладеного між ОСОБА_5 та Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» від 16 лютого 2007 року, суд першої інстанції виходив із того, що кредитор використав своє право на стягнення заборгованості за кредитним договором, в задоволенні якого йому було відмовлено, доказів вчинення позичальником дій після 27 липня 2009 року, спрямованих на визнання боргу та переривання перебігу позовної давності, кредитором не надано, що виключає можливість нарахування будь-яких штрафних санкцій, процентів та пені, та фактично свідчить про припинення кредитних правовідносин між сторонами.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що 16 лютого 2007 року шляхом підписання позивачем ОСОБА_5 анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» (частина перша статті 634 ЦК України) між сторонами укладено договір про надання банківських послуг. На підставі зазначеного договору позичальник ОСОБА_5 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» у розмірі 4 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Станом на 30 травня 2014 року за позичальником ОСОБА_5 обліковувалась заборгованість в сумі 32 026,09 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за договорами та виникненням заборгованості, кредитор звернувся до суду, пред?явивши позов до ОСОБА_5 про стягнення простроченої заборгованості та штрафних санкцій в сумі 32 026,09 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, відмовлено у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 лютого 2007 року з підстав спливу позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), переданням відступного (стаття 600 ЦК), зарахуванням (стаття 601 ЦК), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК), прощенням боргу (стаття 605 ЦК), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК).

Сплив позовної давності як підстава для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

За наведених обставин висновок суду першої інстанції про припинення кредитних правовідносин між ОСОБА_5 та ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» від 16 лютого 2007 року, у зв'язку з наявністю судового рішення про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності та відсутності зі сторони позичальником дій щодо визнання боргу, не можна визнати законним.

До того ж, покладений в основу рішення висновок суду першої інстанції про припинення кредитних правовідносин між сторонами не узгоджується із заявленими вимогами позивача ОСОБА_5

Як встановлено колегією суддів, що відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_5 матеріально-правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просила ухвалити рішення зводиться до розірвання кредитного договору від 16 лютого 2007 року та зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк» припинити нарахування процентів та штрафних санкцій по кредитному договору приєднання, укладеного 16 лютого 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк». Дані вимоги залишались незмінними до ухвалення судового рішення судом першої інстанції, що підтвердила позивач у ході розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

У порушення вимог статей 263, 264, 265 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог ОСОБА_5 та ухвалюючи рішення про припинення кредитних правовідносин між ОСОБА_5 та ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» від 16 лютого 2007 року вийшов за межі вимог позивача, чим порушив один з основних принципів цивільного судочинства, закріплений у ст. 13 ЦПК України - принцип диспозитивності, який полягає в тому, що суд розглядає цивільні справи в межах вимог, заявлених особами, які беруть участь у справі. Вказана норма узгоджується з приписами частини 2 статті 264 ЦПК України, що регулює питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду, в якій зазначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

З'ясовуючи обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог щодо розірвання кредитного договору, укладеного 16 лютого 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», та у зв'язку з цим зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» припинити нарахування процентів та штрафних санкцій по кредитному договору, надаючи відповідну правову оцінку доводам та заперечення сторін, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Із встановлених обставин у рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року, що не підлягають доказуванню при розгляді інших справ в силу частини 4 статті 82 ЦПК України, вбачається, що договір за кредитною карткою, що отримана ОСОБА_5 у ПАТ КБ «Приватбанк» 16 лютого 2007 року, діяв 24 місяці, тобто до 16 лютого 2009 року (а.с. 11).

Висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18 висновок свідчить про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розірвання ж кредитного договору припиняє його дію лише на майбутнє. З цього моменту у позичальника залишається обов'язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання.

Підстави для розірвання договору визначені нормою статті 651 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У постанові Верховного Суду України 18 вересня 2013 року у справі N 6-75цс13 зроблено висновок, що "у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати".

Досліджені колегією суддів матеріали справи свідчать про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ПАТ КБ «Приватбанк» допущено таке порушення умов договору кредиту від 16 лютого 2007 року, яке завдало шкоди чи значною мірою позбавило позичальника ОСОБА_5 того, на що вона розраховувала при укладенні цього договору.

Встановивши, що позивач не довела умов для розірвання договору кредиту, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5

Отже, обставини на які відповідач посилається в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення знайшли своє підтвердження. Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення про відмову у позові ОСОБА_5 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та зобов'язання вчинити певні дії.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Каракоці ОлександраРомановича - представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та зобов'язання вчинити певні дії.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: