Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/1367/18

номер провадження 2/695/120/19

03 квітня 2019 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.;

за участю:

секретаря Бреуса В.С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за розпискою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за розпискою.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 18.11.2014 року ним було надано відповідачу грошові кошти у сумі 12500 дол. США, які відповідач зобовязувався повернути після продажу належної йому квартири, але не пізніше 01.06.2015 року. На виконання укладених домовленостей відповідач написав розписку від 18.11.2014 року, яка завірена нотаріусом.

Позивач наполягає, що відповідач свої зобовязання за вказаним договором не виконав, суму боргу повернув лише частково у розмірі 1000 дол. США, а тому має заборгованість у розмірі 11500 дол. США, яку повертати відмовляється, хоча строк виконання свого зобовязання, про який домовились сторони давно закінчився, а сам відповідач неодноразово повідомлявся позивачем про необхідність належного виконання своїх зобовязань.

Таким чином позивач вважає свої права порушеними, а тому звернувся до суду із вказаним позовом яким просив стягнути із відповідача суму боргу з урахуванням 3% річних від суми боргу в примусовому порядку.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву про стягнення грошових коштів за розпискою, які отримані судом 11.06.2018 року. Відповідно до вказаного відзиву вбачається, що відповідач заперечує проти обставин, які викладені у позовній заяві щодо отримання грошових коштів та підстав їх отримання. Так ОСОБА_3 зазначає, що між позивачем та відповідачем по справі весною 2013 року виникли правовідносини щодо обставин придбання позивачем у відповідача автомобіля, вартість якого сторони визначили у розмірі 12500 дол. США. Таким чином 15.06.2013 року позивач у м. Черкаси, з метою підтвердження свого наміру передав відповідачеві грошові кошти, але відповідач не памятає, яку точно суму, чи то 4000 дол. США чи то 6000 дол. США. Автомобіль, який бажав придбати позивач знаходився під заставою банку, а також під арештом, однак із його викупом у відповідача виникли складнощі, а тому він свої зобовязання виконати не зміг, при цьому вирішуючи питання викупу автомобіля витратив близько десяти тисяч доларів США. Під тиском позивача відповідач 18.11.2014 року написав розписку щодо повернення коштів та мав намір продати свою квартиру для виконання своїх зобовязань та повернення коштів, яка знаходиться в м. Маріуполь. Однак соціально-економічна ситуація, яка склалася в країні не дала можливості відповідачу здійснити вказаний задум.

Таким чином відповідач по справі наполягав, що сторони мали зовсім інші правовідносини, ніж ті, про які зазначає позивач у своїй позовній заяві, позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається, зокрема стосовно передання ним коштів відповідачу у розмірі 12500 дол. США, а також не надано усіх доказів, які стосуються обставин справи, зокрема відповідач зазначав, що він писав не одну розписку стосовно отримання коштів, однак позивач із невідомих причин решту розписок до суду не надав та самому відповідачу не повернув.

Таким чином відповідач вважав позовні вимоги позивача необґрунтованими, не підтвердженими жодними доказами та просив суд залишити позовну заяву без задоволення.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог, виходячи із наступних обставин.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив суду, що відповідач по справі дійсно запропонував йому придбати автомобіль, який перебував у заставі та попросив надати йому 6000 дол. США для вирішення питання скасування із автомобіля відповідної застави. Через чотири місяці після вказаної домовленості відповідач знову звернувся до нього із проханням надати йому ще 6500 дол. США які позивач надав відповідачу, оскільки добре знав останнього та вони товаришували. Взамін відповідач надав позивачу ключі від вказаного автомобіля, а також технічний паспорт на нього. Через деякий час відповідач повернув позивачеві 1500 дол. США та написав розписку, однак потім попросив ще 2000 дол. США, із яких повернув лише 500 дол. США. Позивач зазначив, що почав сумніватися в діях відповідача, а тому на його прохання відповідач написав розписку про повернення коштів, яку завірили нотаріально.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначав, що оскільки автомобіль, про купівлю-продаж якого сторони домовлялися, що самим відповідачем не заперечувалося, позивачу передано не було, однак кошти відповідачем були отримані та не повернуті протягом домовленого сторонами строку, тому відбулася новація боргу у позикове зобовязання, про що власне і свідчить розписка від 18.11.2014 року, яка написана самим відповідачем та завірена нотаріально.

Як вбачається із змісту розписки ОСОБА_3 від 18.11.2014 року, останній зазначає, що ним було отримано в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 12500 дол. США, які він зобовязувався повернути після продажу його квартири, але не пізніше 01.06.2015 року.

Вказана вище розписка посвідчена приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрована в реєстрі за №4049.

Нормами ст. 1053 ЦК України визначено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 у своєму відзиві на позовну заяву наполягав, що позивачем не доведено, що ним було передано грошові кошти в сумі 12500 дол. США відповідачу, позивачем не зазначено, де саме і коли були передані кошти та на які цілі.

Разом із тим допитаний в судовому засіданні сам ОСОБА_3 зазначав суду, що позивач дійсно мав намір придбати у нього автомобіль, вартість якого вони погодили між собою. Для цих цілей ОСОБА_1 передав йому кошти у сумі чи то 4000 дол. США, чи то 6000 дол. США, точної суми він не памятає. Зняти заборони із вказаного автомобіля йому не вдалося, а тому частину коштів він повернув, чи отримував від позивача іще 6500 дол. США він не памятає, проте зазначав, що повернув 2000 дол. США позивачу, які той йому давав пізніше для вирішення питання зняття заборони із автомобіля.

При розгляді вказаної справи суд також враховує, що відповідач в судовому засіданні проти написання розписок про отримання коштів від позивача, а саме розписки від 05.06.2013 року та розписки від 01.09.2014 року, які досліджені в судовому засіданні, не заперечував, зазначаючи при цьому, що вказані розписки є недійсними, оскільки такий правочин є вдаваним. Також відповідач не заперечував і факт написання розписки від 18.11.2014 року та її реєстрації у нотаріуса.

Таким чином суд, керуючись нормами ст. 82 ЦПК України, враховуючи визнання відповідачем факту написання та реєстрації розписки від 18.11.2014 року, відповідно до якої відповідач отримав від позивача 12500 дол. США та зобовязувався їх повернути, шляхом продажу власної квартири, але не пізніше 01.06.2015 року, вважає обставину отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_1 та зобовязання ОСОБА_3 їх повернути, доведеною.

Про належне розуміння відповідачем по справі своїх дій та усвідомлення їх значення, на переконання суду, свідчить також та обставина, що сам відповідач у своєму відзиві (а.п. 17, Т.1) , зазначає, що він має юридичну освіту, а тому достеменно знав про правовий характер такого зобовязання та правові наслідки його укладення.

Факт отримання коштів ОСОБА_3 стверджується також поясненнями свідка ОСОБА_6, яка в судовому засіданні пояснила суду, що вона є дружною позивача та знала про домовленість її чоловіка ОСОБА_1 із ОСОБА_3 про придбання автомобіля та передання коштів останньому, який в свою чергу зобовязувався їх повернути. Так вона була присутня при переданні коштів ОСОБА_3 в сумі 6500 дол. США, яке відбувалося на стоянці супермаркету в м. Черкаси, крім того знає про передачу ще 6000 дол. США її чоловіком відповідачу по справі, оскільки вказані кошти були сімейним бюджетом. ОСОБА_3 зобовязувався вказані кошти повернути, однак цього досі не зробив.

Суд зважає також і на те, що присутність ОСОБА_6 при передачі коштів ОСОБА_1 відповідачу по справі, останнім також не заперечується, про що він сам зазначав у своєму відзиві на позовну заяву (а.п. 17, Т.1).

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини в їх взаємозвязку дають можливість суду прийти до висновку, що відповідач, написавши розписку від 18.11.2014 року та завіривши її нотаріально, фактично визнав наявність отримання ним від позивача коштів в сумі 12500 дол. США, які зобовязувався повернути шляхом продажу власної квартири, але не пізніше 01.06.2015 року.

Таким чином відповідач взяв на себе відповідні зобовязання, які відповідно до норм ст. 1053 ЦК України стали позиковим зобовязанням з усіма відповідними правовими наслідками в тому числі і стосовно не виконання умов договору.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином суд приходить до висновку, що в даному випадку розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видавався боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідач свої зобовязання виконав частково, та як зазначає сам позивач, повернув частину коштів у розмірі 1000 дол. США, однак решту суми боргу не повернув та ухиляється від її повернення.

Відповідно до ст.. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідач був повідомлений про необхідність повернення коштів у повному обсязі. Так позивачем, з метою безпосереднього врегулювання спору, на адресу відповідача направлено вимогу з проханням сплатити борг у повному обсязі, окрім того матеріали справи містять акт від 22.04.2018 року про вручення вимоги про повернення грошових коштів протягом 7 днів в сумі 11500 дол. США, відповідно до якого ОСОБА_3 вручено вказану вимогу в присутності свідків.

Проте відповідач свої зобовязання не виконав, вказані вимоги проігнорував та кошти в обумовлений сторонами строк позивачу не повернув.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а ОСОБА_1 доведено наявність боргу відповідача перед позивачем.

Посилання ж відповідача на прихований зміст їх договірних відносин, зокрема фактичне укладення між позивачем та відповідачем договору доручення не заслуговує на увагу, оскільки такі доводи не підтверджуються жодними доказами по справі, та спростовуються як поясненнями самих сторін по справі так і вказаною вище розпискою від 18.11.2014 року.

Щодо визначення валюти повернення коштів суд зважає, що зобов'язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.

Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 11500 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається.

При розгляді даної справи суд враховує, що нормами ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так ОСОБА_7 Верховного суду розглядаючи справу №373/2054/16-ц, у своїй постанові від 16.01.2019 року дійшла висновку, що ОСОБА_7 Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то ОСОБА_7 Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. ОСОБА_7 Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов'язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Суд зважає, що відповідач по справі проти вказаного позивачем розрахунку суми заборгованості не заперечував та своїх доводів проти порядку його здійснення не надав.

Позивач наполягав на задоволенні усіх своїх вимог у заявленому ним розмірі.

Нормами ст. 12 та 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, враховуючи позиції сторін по справі, суд, дослідивши розрахунок інфляційних витрат наданих позивачем погоджується, що із відповідача по справі необхідно стягнути три проценти річних від простроченої суми, що становить 29712 грн. 62 коп.

Розрахунок 3% річних, який складено позивачем судом перевірений та сумнівів у собі не викликає.

Суд також вважає, що з відповідача необхідно стягти судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплата якого стверджуються відповідним платіжним повідомленням від 07.005.2018 року.

На підставі зазначеного та керуючись ст. 526,

ст., ст. 611, 625 ЦК України ст. 10, 141,

ст., ст. 264, 265, 274 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за розпискою задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 11500 (одинадцять тисяч пятсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми заборгованості у сумі 29712 (двадцять девять тисяч сімсот дванадцять) гривень 62 коп..

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 3322 (три тисячі триста двадцять дві) гривні 27 коп. в порядку відшкодування коштів по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст., ст. 354-356 ЦПК України.

Суддя: Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлено та підписано головуючим 15 квітня 2019 року.