Ухвала

08 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 592/7573/18

провадження № 61-6375ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2018 року та постанову Сумського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію у Публічному акціонерному товаристві комерційного банку «Надра», третя особа - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію у Публічному акціонерному товаристві комерційного банку «Надра», третя особа - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 14 лютого 2014 року між ним та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Надра» було укладено два договори строкового банківського вкладу (депозиту) в банківським металах «Золотий» № 1685439 та № 1842721, відповідно до умов яких ОСОБА_1 внесено кошти на вкладний (депозитний) рахунок строком на шість місяців. 15 серпня 2014 року після закінчення строку дії цих договорів ОСОБА_1 звертався до банку із вимогою про повернення коштів, але кошти йому не повернуто. У червні 2015 року Національний банк України прийняв рішення про ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» та з лютого 2015 року була запроваджена тимчасова адміністрація. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо не включення інформації про банківський рахунок № 2051734, договори депозиту № 1685439 та № 1842721, відкриті на ОСОБА_1, до повного переліку та загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, протиправною та зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб внести зміни (включити) його до цього переліку та реєстру і, таким чином, відшкодувати (стягнути) на його користь кошти у розмірі банківського рахунку вкладу, але не більше граничного розміру відшкодування, відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, та апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходили із того, що ОСОБА_1 скористався своїм правом на заявлення кредиторських вимог та звернувся до банку із заявою кредитора у визначений законом строк та його включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів у сьому чергу.

У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2018 року та постанову Сумського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішення, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд може визнати справу малозначною, ураховуючи, наприклад: ціну позову, предмет позову, складність справи та її значення для сторін і суспільства.

Ураховуючи предмет, ціну позову та складність цієї справи, а також те, що частина шостої статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються у тому числі і на касаційне провадження, беручи до уваги, що касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Додатково Верховним Судом враховано, що судове рішення постановлено судом апеляційної інстанції після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Відповідно до Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, рекомендовано державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключають з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих прав, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягнення таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, оскільки оскаржувані заявником рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2018 року та постанова Сумського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року ухвалені у малозначній справі, то вони не підлягають касаційному оскарженню і у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в судді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2018 року та постанову Сумського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. В. Черняк