П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2019 року м. Київ

Справа № 759/13939/18

Провадження: № 22-ц/824/9501/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Журибеди О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом та просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 11 вересня 2017 року, укладений між нею та її сином ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Недоступ Л.Л. та зареєстрований у реєстрі № 10-399; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 18.10.2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П.; скасувати державну реєстрацію квартири АДРЕСА_1 , яка проведена на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2017 року.

В обґрунтування позову посилалась на те, що в серпні 2017 року дружина її сина - ОСОБА_4 запропонувала їй переїхати у квартиру, належну сину ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 з подальшою реєстрацією, на що вона погодилась. 11 вересня 2017 року вони з сином уклали мировий договір про зобов`язання ОСОБА_2 піклуватися про неї, ОСОБА_1 , пожиттєво, а також не продавати квартиру без її згоди. 10.05.2018 року вона потрапила до лікарні та була прооперована, однак про неї ніхто не піклувався. 02.06.2018 року позивачка знову потрапила до лікарні, при цьому, всі кошти на лікування були сплачені нею, оскільки відповідач ухиляється від опіки над нею. Також зазначила, що має намір укласти договір довічного утримання з сторонньою особою.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року узадоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що для неї, позивача, основним чинником укладення спірного договору дарування квартири було зобов`язання відповідача доглядати за нею у разі хвороби, що наразі не виконується, при цьому, зобов`язати його виконувати свої зобов`язання у судовому порядку є неможливим, оскільки він є інвалідом 2 групи. Зазначає, що договір дарування квартири був укладений за певних умов (виконання сторонами зобов`язань), що суперечить вимогам ч. 2 ст. 717 ЦК України. Крім того, при укладенні договору дарування було відсутнє її волевиявлення, оскільки вона зобов`язувалася подарувати спірну квартиру за певних дій відповідача, а саме пожиттєвого піклування про неї.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 7 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Відзиви на апеляційну скаргу відповідно до ст. 360 ЦПК України до суду не надходили.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 та інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились між собою про те, що ОСОБА_1 дарує сину, ОСОБА_2 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, та зобов`язується знятись з реєстрації в цій квартирі, а ОСОБА_2 зобов`язався надати ОСОБА_1 для довічного проживання квартиру АДРЕСА_3 , що належить йому на праві власності та зареєструвати в ній матір, та при продажу подарованої йому квартири передати ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000 доларів США, про що уклади договір в простій письмовій формі 15 серпня 2017 року (а.с. 57).

На виконання досягнутих домовленостей 11 вересня 2017року ОСОБА_1 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с. 8).

18 жовтня 2017 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10).

В цей же день, ОСОБА_1 , будучи присутньою при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , при свідках отримала від ОСОБА_2 5000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 58).

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із даним позовом, обґрунтовувала його тим, що відповідач ввів її в оману щодо обставин, які мали істотне значення для договору, у зв`язку з чим вона підписала цей договір, не усвідомлюючи його суті, наслідків, прав та обов`язків сторін, тобто, не мала дійсного волевиявлення на укладання договору дарування. Окрім того, вона помилилась щодо обставин договору, оскільки вважала, що наслідком його укладення є її пожиттєве утримання. Як на правову підставу недійсності укладеного правочину посилалась на положення статтей 203, 717 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач своїх вимог про недійсність договорів дарування та купівлі-продажу з підстав, передбачених статтею 234 Цивільного кодексу України, не довела. Відповідачем вчинені всі необхідні дії для виконання договорів дарування та купівлі-продажу, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що сторони вказаних договорів не мали наміру на реальне настання правових наслідків укладених правочинів. Окрім того, суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про відмову у позові, посилався на недоведеність підстав фіктивності договорів дарування та купівлі-продажу.

При вирішенні справи визначальними для суду є фактичні обставини, наведені у позовній заяві, суд першої інстанції не врахував, що, визначаючись із характером існуючих правовідносин, суд не вправі самостійно змінювати підстави позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача.

ОСОБА_1 позов з підстав фіктивності оспорюваного правочину не заявлявся. Суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог та самостійно змінив підстави позову всупереч положенням цивільно-процесуального законодавства, та, як наслідок, частково дійшов помилкових висновків.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що договір дарування є недійсним, оскільки оспорюваним договором визначено зобов`язання обдаровуваного ОСОБА_2 щодо догляду за дарувальником ОСОБА_1 , що наразі не виконується, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 вказувала, що виявила бажання подарувати майно своєму сину ОСОБА_2 за умови, що він доглядатиме її.

На підтвердження цієї обставини посилається на умови, що викладені в мировій угоді, між нею, ОСОБА_1 , та її сином, ОСОБА_2 , якими вони погодили укладення спірного договору дарування та порядок її догляду та піклування.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника як необґрунтовані з огляду на те, що мирова угода, укладена між позивачкою та одним із її синів,відповідачем у справі, є в силу Закону нікчемним правочином, що не породжує будь-яких правових наслідків для його сторін, оскільки укладена в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення.

Існування даної угоди лише свідчить про наявність домовленості між членами родини щодо вирішення майнових питань в світлі майбутньої еміграції родини Мащенко , про що достеменно було відомо його матері.

Договір дарування від 11 вересня 2018 року будь-яких застережень чи вказівок про майнові чи не майнові зобов`язальні умови для його сторін або відсилок до мирової угоди та її умов не містить.

Так, договір що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру не є договором дарування.

Згідно п. 6 договору дарування від 11.09.2017 року Дарувальник та Обдарований заявили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Також, даний договір посвідчено та зареєстровано державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Недоступ Л.Л., право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Сукупність вищевизначених дій прямо вказує на спрямованість наміру сторін правочину на настання правових наслідків, оскільки після їх здійснення дарувальником було втрачено, а обдаровуваним безоплатно набуто право власності на квартиру, що по суті і є правовими наслідками договору дарування (а.с.8).

Після укладення договору дарування ОСОБА_1 зареєструвалась за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає по теперішній час, будучи забезпеченою належним житлом.

Слід зазначити, що після укладення договору дарування ОСОБА_1 була присутня при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 18 жовтня 2019 року, при цьому отримала від сина 5000 доларів США, про що склала відповідну розписку, на виконання умов, передбачених мировою угодою, тобто, на думку колегії суддів, ОСОБА_1 була обізнаною з правовою природою та юридичними наслідками як мирової угоди, так і договору дарування, та фактично відчужила своє житло.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 , між іншим, мотивуючи позов, вказувала, що має намір укласти договір довічного утримання з сторонньою особою, що свідчить про відсутність помилки при укладенні договору дарування (укладення договору дарування, замість договору довічного утримання).

Таким чином, ОСОБА_1 розуміла, що укладає саме договір дарування, а не будь-який інший.

Крім того, питання щодо оспорення мирової угоди, укладеної сторонами, або про визнання її дійсною позивачем не порушене.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що сторонами вчинені всі необхідні дії для виконання договору дарування, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що даний договір укладено в порушення чинного законодавства України, а тому підстави для визнання такого договору недійсним відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про фіктивність договору дарування та відсутності її волевиявлення, оскільки вона мала обов`язок подарувати спірну квартиру, що залежало від певних дій відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Як зазначалось вище, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Аналіз положень статей 203, 717 ЦК України свідчить про те, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-2697цс16.

Оскільки, ОСОБА_1 , укладаючи договір дарування, розуміла його правову природу та наслідки його укладення, тому обставина, на яку вона посилається в обґрунтування скарги (те, що метою укладення цього договору мали б бути дії відповідача щодо догляду за нею) не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним внаслідок обману, оскільки піклування та догляд за матір`ю є безумовним обов`язком ОСОБА_2 , як сина.

Колегія суддів відмічає, що безсумнівно, неможливо змусити дорослих повнолітніх дітей любити і поважати своїх батьків. Любов , доброта, порядність, чесність є етичними поняттями, а не юридичними. Між тим, обов`язок утримувати батьків є предметом іншого позову.

Також слід відмітити, що ОСОБА_1 наразі забезпечена житлом та отримує пенсію, що не свідчить про порушення її прав на житло.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що договір дарування не може бути визнаний недійсним з підстав обману або невиконання ОСОБА_2 догляду та піклування за його матір`ю, позивачкою ОСОБА_1 , а тому висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог є правильними.

Щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним колегія суддів виходить з наступного.

Так, згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Разом з тим, відповідно до ст.14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

В даному випадку, в контексті оспорення договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_8 не є належним відповідачем у справі, на відміну від ОСОБА_3 , якого позивачка помилково зазначила як третю особу.

Згідно чинного цивільно-процесуального законодавства, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

При цьому, залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише на певній стадії процесу за клопотанням позивача, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем і його представником таке клопотання у суді першої інстанції не заявлялось.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні таких позовних вимог, однак суд першої інстанції на такі обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у позову у зв`язку з недоведеністю.

Поміж вищевикладеного колегія суддів звертає увагу на таке.

Частиною першою статті 5 ЦК України визначено способи захисту, які застосовуються судом.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.

У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі).

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 522/22331/15-ц.

Задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними обох договорів (дарування та купівлі-продажу), у разі їх доведеності, не зумовить бажаних для неї наслідків - повернення квартири АДРЕСА_1 , оскільки після першого правочину ще раз змінилось коло її набувачів. Таким чином, спосіб захисту, який обрала позивачка у частині вимог про визнання недійсним наступного після вчинення нікчемного правочину (договору дарування) договору купівлі-продажу, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Слід зазначити, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації), у разі доведеності таких позовних вимог, забезпечить захист прав та інтересів не тільки позивача як власника, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, у достатньому обсязі не перевірив вказаних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не звернув уваги на вищевикладені норми права, та ухвалив помилкове рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, та визначений позивачкою суб`єктивний склад сторін у даному позові, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль