Провадження № 2/761/3070/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Вольда М.А.

позивача та представника відповідача: ОСОБА_2, Козенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Київська стоматологія» про зобов»язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану щорічну відпустку, моральну шкоду та видачу трудової книжки, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Київська стоматологія» (далі - відповідач) з даним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 18.09.2017 позивач працював на посаді головного бухгалтера Дитячої стоматологічної поліклініки № 2 Шевченківського району м. Києва Територіального медичного об'єднання «Київська стоматологія». У зв'язку з реорганізацією Дитячої стоматологічної поліклініки 10.08.2018, яке було здійснено на виконання рішення Київської міської ради «Про створення комунального некомерційного підприємства «Київська стоматологія» від 21.11.2017 № 496/3503, 15.08.2018 позивач звернувся із заявою до в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Київська стоматологія» Мохорева В.А., у якій просив звільнити його відповідно до положень ч. 3 ст. 38 КЗпП України та виплатити його вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України. Листом № 061/217-136 позивачу було відмолено у задоволенні вказаної заяви, який було направлено 16.10.2018 року, тобто з порушенням визначених строків. Оскільки позивач тривалий час не отримував відповідь на заяву від 15.08.2018, він 07.09.2018 року звернувся із скаргою до Департаменту охорони здоров'я Київської міської державної адміністрації, у якій просив звільнити його, виплатити заробітну плату за час роботи в Дитячій поліклініці № 2, виплатити компенсацію простроченої виплати заробітної плати, оформити та видати трудову книжку. Листом № 061-11890/09 позивача повідомили про відсутність підстав для видачу трудової книжку у зв'язку з тим, що трудові договори всіх працівників закладів охорони здоров'я, що припинені шляхом злиття, продовжені без змін.

Позивач зазначає, що твердження про продовження його трудового договору не може відповідати дійсності, оскільки він займав посаду головного бухгалтера Дитячої стоматологічної поліклініки № 2, яка 10.08.2018 була реорганізована, тому він не може займати посаду в неіснуючій установі. Крім того, згоди про переведення позивач не надавав.

Тому, позивач просив:

1.зобов'язати відповідача звільнити його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з внесенням відповідної відмітки у трудову книжку;

2.зобов'язати відповідача видати позивачу його належно заповнену трудову книжку;

3.стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у сумі 33 282,27 грн.;

4.стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 13 839,64 грн.;

5.стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51 244,13 грн.;

6.стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що позивач знав про порушення його прав ще 10.08.2018 року. Станом на написання заяви, яка датована 15.08.2018 року, позивач вказує, що 10.08.2018 року його не було у строк не пізніше ніж за два місяці попереджено про звільнення, не було видано трудову книжку та не проведено повний розрахунок. Тобто, станом на 15.08.2018 року його не було проінформовано про посаду, яку він займає після проведеної реорганізації. Таким чином, протягом трьох місяців він повинен був звернутися до суду, тобто до 15.11.2018 року. Однак, позовна заява була надіслана із порушенням визначеного законом тримісячного строку, а саме 20.11.2018 року, тобто зі спливом строків позовної давності. По суті спору зазначив, що дитячу стоматологічну таку №2 у м. Києві (в якій працював до реорганізації позивач) 10.08.2018 було реорганізовано шляхом злиття у КНП «Київська стоматологія» (правонаступник), тобто відбулася процедура реорганізації, а не ліквідації, про що позивача було проінформовано шляхом ознайомлення з наказом голови комісії з припинення Дитячої стоматологічної поліклініки № 2 Шевченківського району м. Києва № 76 від 11.06.2018 р., де міститься підпис позивача. Відповідно, внесено запис про реорганізацію закладу до трудової книжки працівника. Позивач зазначає, що його не пізніше ніж за два місяці не було повідомлено про зміну істотних умов праці, а саме найменування його посади. Однак, правових підстав для таких дій зі сторони відповідача не було, оскільки найменування посади позивача після проведеної реорганізації станом на 10.08.2018 року не було змінено, скорочення штату не проводилося, усі посади працівників і їх найменування, було збережено. Таким чином, права позивача не були порушені відповідачем, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

У запереченнях на відзив на позовну заяву позивач вказує, що про порушення його прав позивачу стало відомо 30.09.2018 року після отримання листа №061/217-136. Позивача не було повідомлено про переведення на посаду у КНП і відповідачем не було отримано згоди на переведення та зміну істотних умов праці. Підтвердженням намагань позивача вирішити питання щодо звільнення та отримання належних виплат є звернення до КНП (лист від 15.08.2018) та Департаменту охорони здоров'я Київської міської державної адміністрації (лист від 07.09.2018), на як отримано відповіді про продовження трудового договору з Дитячою стоматологічною поліклінікою № 2. Стосовно обґрунтування розміру моральної шкоди зазначив, що позивач отримав дві вищі освіти за профілем, а неможливість продовжувати отримати посаду головного бухгалтера через неможливість підтвердити професійний стаж у зв'язку з безпідставним утримуванням відповідачем трудової книжки призвело до позбавлення реалізації права на працевлаштування на посаду головного бухгалтера, порушення нормальних життєвих зв'язків. Відтак, на думку позивача, відповідачем завдана моральна шкода з огляду на неможливість працевлаштування на посаду, відповідну отриманій освіті та професійному стажу та неможливості підтримувати професійні зв'язки, яку позивач оцінює в 10 000,00 грн.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував стосовно задоволення позову та просив суд відмовити у його задоволенні.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України).

Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 12.12.2018 у справі відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 04.02.2019 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву та заперечення на відзив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що з 18.09.2017 ОСОБА_2 працював на посаді головного бухгалтера Дитячої стоматологічної поліклініки № 2 Шевченківського району м. Києва, про що міститься відповідний запис у трудовій книжці (а.с. 73).

На виконання рішення Київської міської ради від 21.11.2017 року №496/3503 «Про створення комунального некомерційного підприємства «Київська стоматологія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» та Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.01.2018 року №19 «Про організаційно-правові заходи щодо створення комунального некомерційного підприємства «Київська стоматологія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» Дитячу стоматологічну таку №2 у м. Києві 10.08.2018 було реорганізовано шляхом злиття (а.с. 60-71).

Про вказану обставину працівників Дитячої стоматологічної поліклініки № 2 Шевченківського району м. Києва було повідомлено наказом №76 від 11.06.2018 року «Щодо інформування про факт реорганізації» (а.с. 71).

Із листа-ознайомлення з вищевказаним наказом вбачається, що ОСОБА_2 14.06.2018 року з ним ознайомився, про що міститься його підпис (а.с. 72).

10.08.2018 року у трудову книжку ОСОБА_2 внесено запис про те, що у зв'язку з реорганізацією шляхом злиття із закладами охорони здоров'я, правонаступником стоматологічної поліклініки № 2 Шевченківського району м. Києва є комунальне некомерційне підприємство «Київська стоматологія» (а.с. 74).

15.08.2018 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Київська стоматологія» Мохорева В.А., у якій, зокрема, просив звільнити його відповідно до положень ч. 3 ст. 38 КЗпП України та виплатити його вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Листом № 061/217-136 від 10.09.2018 року Комунального некомерційного підприємства «Київська стоматологія», ОСОБА_2 було відмолено у задоволенні вказаної заяви, оскільки, трудовий договір продовжується без змін у КНП «Київська стоматологія». Вказаний лист було направлено 16.09.2018 року, про що міститься відповідна відмітка працівника поштового відділення (а.с. 9-11).

Крім того, 07.09.2018 року ОСОБА_2 звернувся із скаргою до Департаменту охорони здоров'я Київської міської державної адміністрації, у якій просив звільнити його, виплатити заробітну плату за час роботи в Дитячій поліклініці № 2, виплатити компенсацію простроченої виплати заробітної плати, оформити та видати трудову книжку (а.с. 12-14).

Листом № 061-11890/09 від 17.09.2018 року позивача повідомили про відсутність підстав для видачу трудової книжку у зв'язку з тим, що трудові договори всіх працівників закладів охорони здоров'я, що припинені шляхом злиття, продовжені без змін (а.с. 15).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Статтею 115 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чин іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ч. 1, 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП).

Відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю Україн и, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток..

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначав, твердження про продовження його трудового договору не може відповідати дійсності, оскільки він займав посаду головного бухгалтера Дитячої стоматологічної поліклініки № 2, яка 10.08.2018 була реорганізована, тому він не може займати посаду в неіснуючій установі. Крім того, згоди про переведення позивач не надавав.

Між тим, 10.08.2018 року Дитячу стоматологічну поліклініку № 2 Шевченківського району м. Києва було реорганізовано шляхом злиття у Комунальне некомерційне підприємство «Київська стоматологія», тобто відбулася процедура реорганізації, а не ліквідації, про що позивача було проінформовано шляхом ознайомлення з відповідним наказом та внесено запис до трудової книжки.

Згідно з ч. 4 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

На підставі даної норми, дія трудового договору ОСОБА_2 була продовжена, про що свідчить наказ КНП «Київська стоматологія» від 10.08.2018 року №2 «Про продовження трудового договору працівників, припинених установ охорони здоров'я», відповідно до якого трудові договори всіх працівників закладів охорони здоров'я, що були припинені шляхом злиття 10.08.2018 року, продовжені без змін.

Отже, позивач не обґрунтовує належними та допустимими доказами, в чому полягає не виконання відповідачем законодавства про працю, яке б слугувало підставою для розірвання трудового договору з ініціативи працівника та в подальшому підставою для виплати грошової компенсації з невикористану відпустку, вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Аналогічно і не встановлено судом під час розгляду справи.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа, яка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань.

При цьому, обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, оскільки позивачем не доведено протиправність дій відповідача, суд вважає, що у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КзпП України, стягнення коштів середнього заробітку за час затримки розрахунку і вихідної допомоги, компенсації за невикористану щорічну відпустку, моральної шкоди та видачу трудової книжки, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити.

Стосовно тверджень представника відповідача про пропуск позивачем строків для звернення до суду варто вказати, що позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, станом на написання заяви, яка датована 15.08.2018 року, позивач вказує, що 10.08.2018 року його не було у строк не пізніше ніж за два місяці попереджено про звільнення, не було видано трудову книжку та не проведено повний розрахунок. Тобто, саме у цей час позивач знав, на його думку, про свої порушені права.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч. 1 ст. 233 КЗпП України).

Так, позивач звернувся до суду з даним позовом 20.11.2018 року, тобто з пропуском встановленого тримісячного строку.

Між тим, суд відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки судом відмовляється у задоволенні позову по суті.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 23, 256, 257 ЦК України, ст.ст. 38, 44, 47, 115, 2371 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273 - 279, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

відмовити в повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Київська стоматологія» про зобов»язання вчинити дії щодо звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану щорічну відпустку, моральну шкоду та видачу трудової книжки.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_2, адреса проживання АДРЕСА_1.

Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Київська стоматологія», , адреса знаходження м.Київ, вул.Пимоненко, 10-А.

Суддя: А.А.Осаулов

Повний текст рішення складено 08.04.2019 року.