печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року суддя Печерського районного суду м. Києва Ільєва Т.Г., розглянувши матеріали заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Логвиненка Сергія Петровича про забезпечення позову у цивільній справі 757/27402/18-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей,-

ВСТАНОВИВ:

17.09.2018 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява.

08.08.2019 відповідно до розпорядження № 725, від 08.08.2019 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з відпусткою судді Бортницької В.В.

12.08.2019 ухвалою суду було прийнято справу до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. та призначено до розгляду в порядку загального провадження в підготовче судове засідання.

Так, в рамках вказаної справи, представником відповідача ОСОБА_1 - адвоката Логвиненка Сергія Петровича було подано заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування зазначеної заяви зазначено, у травні 2018 року громадянка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до громадянина ОСОБА_1 (батька їх спільних малолітніх дітей), третя особа - Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дітей.

Одночасно із позовною заявою ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову із вимогою тимчасово відібрати від батька, ОСОБА_1 , малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до набрання рішенням законної сили.

Ухвалами від 13 липня 2018 року Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі 757/27402/18-ц, прийнято до провадження та задоволено заяву про забезпечення позову, постановивши тимчасово відібрати від відповідача, батька дитини, до позивача, матері дитини, малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

19 червня 2019 року Київським апеляційним судом за апеляційною скаргою представника відповідача винесено постанову про скасування ухвали від 13 липня 2018 року Печерського районного суду м. Києва про забезпечення позову та відмовлено позивачці у задоволенні її заяви про забезпечення позову.

Попри те, що постанова Київського апеляційного суду набула законної сили, позивачка відмовляється добровільно повернути відібрану у відповідача дитину ОСОБА_3 за ухвалою, яка скасована та не є чинною.

Представник відповідача, зазначає, що, за інформацією, якою володіє відповідач, позивачка, усупереч вимогам Конвенції про права дитини, Конституції України, Сімейного кодексу України щодо рівності прав батьків відносно їхніх спільних дітей, з метою уникнення обов`язку повернути дитину до набрання остаточного рішення у справі щодо визначення місця проживання дітей законної сили, має намір виїхати разом із спільними дітьми на постійне місце проживання за межі України.

Реалізувати такий намір позивачка намагається, використовуючи передбачену чинним законодавством України процедуру обмежених за терміном поїздок із дитиною за межі України, які не потребують згоди іншого з батьків, з яким дитина наразі не проживає, незважаючи на те, що виїзд на постійне місце проживання із дітьми за кордон без дозволу іншого з батьків, який не позбавлений батьківських прав, закон забороняє. Іншими словами, позивачка намагатиметься виїхати за кордон разом із дітьми під виглядом короткочасної, дозволеної за чинним законодавством, терміном до одного місяця , поїздки за кордон,тим більше, ще одна їхня спільна дитина, ОСОБА_3 є громадянином США.

Враховуючи дані обставини, представник відповідача просить суд:

- позивачу ОСОБА_2 , тимчасово, до набрання остаточного рішення у справі щодо визначення місця проживання дітей законної сили, заборонити особисто вивозити чи передавати третім особам для вивезення малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за межі території України та на тимчасово окуповані території України у розумінні та згідно переліку у відповідності до Законів України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», Постанови Верховної ради України від 17.03.2015 252-VII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування»;

- Державній прикордонній службі України, тимчасово, до набрання остаточного рішення у справі щодо визначення місця проживання дітей законної сили, заборонити перетинати державний кордон з метою виїзду за межі території України малолітнім дітям ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- Державній міграційній службі України, її підрозділам та підприємствам, якім надано таке право, тимчасово, до набрання остаточного рішення у справі щодо визначення місця проживання дітей законної сили, заборонити оформляти та видавати паспорт для виїзду за кордон на ім`я малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову (п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» ).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Як передбачено положеннями ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Види забезпечення позову визначені положеннями ст. 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити:1) найменування суду, до якого подається заява;2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності;3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК Українизабезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову суд лише встановлює, чи може невжиття обраних заявником заходів забезпечення позову істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, чи є обраний ним спосіб захисту спів мірним із заявленими позовними вимогами.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до п. 4 "Правил перетинання державного кордону громадянами України", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010р. № 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном;у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:свідоцтва про смерть другого з батьків;рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері);довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем;свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України;

3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб;

4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав:довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, пронаявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці);документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців).

З врахуванням зазначено, вбачається, що заява відповідача не підлягає задоволенню, у зв`язку, з тим, що не було надано належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що невжиття обраних заявником заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, та не обґрунтовано доцільність вжиття обраного заходу забезпечення позову, який має бути співмірним із заявленими позовними вимогами.

Так як, представником відповідача не надано жодних доказів, які б свідчили про намагання позивача не законним шляхом вивезти за межі території України їх спільних дітей. Окрім цього, суд звертає увагу, що вище зазначеними, правилами, чітко зазначено, на яких підставах можна вивезти малолітніх дітей закордон до одного місяця, проте з матеріалів справи не вбачається, що у позивача станом на день розгляду вказаної заяви існують правові підстави для вивезення малолітніх дітей закордон, без належних документів, які передбачені законодавством.

Окрім цього, вимоги заявника фактично ототожнюються з позовними вимогами, що є неприпустимим з огляду на положення ст. 149 ЦПК України, а накладення заборони на виїзд малолітніх дітей за кордон України взагалі не відповідає ст.150 ЦПК України.

Також на думку, суду задоволення такого забезпечення буде тягнути порушення в першу чергу прав та інтересів малолітніх дітей обох сторін, які захищаються національним та міжнародним законодавством, оскільки вказаний спір направлений на правовий захист малолітній дітей позивача та відповідача, таким чином станом на день розгляду заяви відповідача про забезпечення позову, суд не вбачає підстав для її задоволення, оскільки зазначені обставини в заяві є лише припущеннями відповідача, які не підтверджуються належними доказами.

Керуючись ст. ст. 149, 150, 151, 153, 352-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Логвиненка Сергія Петровича про забезпечення позову у цивільній справі 757/27402/18-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей - відмовити.

Ухвалу про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Т.Г. Ільєва