Справа № 156/1176/18 Головуючий у 1 інстанції: Мушкет О. О.
Провадження № 22-ц/802/1062/19 Категорія: 26 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 08 лютого 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, який обґрунтував тим, що 17 червня 2014 року він уклав з ОСОБА_4 договір позики, за умовами якого він надав останньому позику в розмірі 8000 доларів США, а позичальник ОСОБА_4 зобов`язався повернути ці грошові кошти через 6 місяців з моменту підписання договору. Договір позики було укладено у присутності свідка ОСОБА_5 і дружини позичальника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , на договорі вказані їх дані і договір був ними підписаний.

Крім того, позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_4 розлучився зі своєю дружиною ОСОБА_2 , а остання написала розписку про те, що вона зобов`язується повернути половину суми боргу в розмірі 4000 доларів США після продажу будинку. Проте борг в розмірі 4000 доларів США ОСОБА_2 не повертає, а тому позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 борг в розмірі 109820,00 грн, що за курсом Національного банку України еквівалентно 4000 доларам США.

Заочним рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 08 лютого 2019 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_1 4000 долари США, що станом на 28 грудня 2018 року за курсом Національного банку України складає 109820,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_7 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглядає дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_8 слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до написаної відповідачкою ОСОБА_2 розписки остання зобов`язувалася повернути позикодавцеві ОСОБА_1 половину суми боргу в розмірі 4000 доларів США, однак свої зобов`язання не виконала, а тому суд стягнув з відповідача в користь позивача борг за договором позики.

Однак погодитися із такими висновками суду першої інстанції не можна виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 червня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 був укладений письмовий договір позики (поворотної фінансової допомоги), за умовами якого позикодавець ОСОБА_1 надав позичальнику ОСОБА_4 позику в розмірі 8000 доларів США, а останній зобов`язався повернути позику через 6 місяців з моменту підписання договору (а.с. 6).

Згідно з пунктом 3.1 цього договору позикодавець надав позику при двох незалежних свідках та в присутності дружини, все скріплюється підписами свідків, позикодавця і позичальника. Договір позики був підписаний позикодавцем ОСОБА_1 , позичальником ОСОБА_4 , дружиною позичальника ОСОБА_2 та свідком ОСОБА_5

10 жовтня 2018 року ОСОБА_2 написала розписку про те, що вона зобов`язується повернути ОСОБА_1 половину боргу в сумі 4000 доларів США після продажу будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 19), однак свої зобов`язання по поверненню позикодавцю ОСОБА_1 половину боргу в розмірі 4000 доларів США відповідач не виконала.

Частина 1 статті 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За положеннями зазначених вимог закону договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, щ обули передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається із змісту договору позики від 17 червня 2014 року, який укладений у письмовій формі, що позичальником за даним договором є саме ОСОБА_4 Хоча вказаний договір і містить підпис дружини позичальника ОСОБА_2 в присутності якої надавалася позика ОСОБА_4 відповідно до п.3.1 укладеного договору позики, однак в неї не виникли зобов`язання за цим договором як позичальника, оскільки відповідно до умов договору, позику вона не отримувала.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів в борг із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів.

Що стосується розписки ОСОБА_2 , складеної нею 10 жовтня 2018 року, в якій вона зобов`язувалася повернути позикодавцю ОСОБА_1 половину боргу в розмірі 4000 доларів США після продажу будинку, то вказана розписка за своїм змістом не є борговою розпискою, оскільки не містить даних про отримання нею, як позичальником, коштів в борг із зобов`язанням їх повернення.

Отже, зазначена розписка не містить істотних умов договору позики, а тому суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи укладеного договору, незалежно від найменування документа та дійшов помилкового висновку про укладення договору позики між сторонами по справі та необхідності стягнення коштів з відповідача в користь позивача.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача в користь позивача боргу за договором позики.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу відповідно до вимог ст. 256 ЦК України та в заяві про перегляд заочного рішення просила застосувати позовну давність до спірних правовідносин, оскільки належним чином не була повідомлена про час і місце розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором позики від 17 червня 2014 року строк позики становить 6 місяців. Тобто момент порушення права позивача відбулось після спливу цього строку - 18 грудня 2014 року, відповідно 18 грудня 2017 року сплинув строк позовної давності. З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 29 грудня 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Сплив строку позовної давності, про що заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Проте, оскільки колегія суддів об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, дійшла висновку, що відповідач ОСОБА_2 не є стороною договору позики, у зв'язку з чим не є відповідальною за зобов'язаннями, які виникли на підставі цього договору, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до положень частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з тим, що при вирішенні даного спору суд неповно з`ясував обставини справи та дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної та касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 слід стягнути 1647,30 грн. у рахунок відшкодування витрат на оплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 08 лютого 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1647 (одну тисячу шістсот сорок сім) гривень 30 копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді