Дата документу 01.11.2019 Справа № 334/2643/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/2643/19 Головуючий у 1 інстанції Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/3313/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину.

В позові зазначала, що вона з відповідачем перебували у шлюбі з 28 грудня 1990 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2016 шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу вони мають спільну дитину ОСОБА_3 , яка проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Батько не виконує свої обов`язки батька по піклуванню та утриманню своєї дитини.

Вважає, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини в розмірі 10000 грн. 00 коп. щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Посилаючись на вказане просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти у розмірі 10000 грн. щомісячно починаючи з березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2000 гривень щомісячно, починаючи з 11 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не надає допомоги на утримання дитини. ОСОБА_2 є приватним підприємцем та має неофіційні джерела доходу. Його щомісячний дохід становить близько 40 000 грн. судом залишено поза увагою її вимоги про стягнення алімен6тів за минулий період починаючи з березня 2016 року. Надані відповідачем квитанції свідчать про неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків за минулий час. Факт сплати відповідачем аліментів в розмірі 5 900 грн. за серпень 2018 року свідчить про фінансову спроможність відповідача сплачувати аліментів такому ж розмірі і навіть більше.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та надано учасникам справи строк п`ятнадцять днів з дня вручення копії цієї ухвали для надання відзиву на апеляційну скаргу.

25 жовтня 2019 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у відзиві зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи з відповідача на користь позивачки на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 2000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач частково визнав позов про стягнення аліментів, позивачем не подано суду відповідних доказів на обґрунтування стягнення аліментів у розмірі 10 000 грн. та доказів того, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у такому розмірі, неповнолітня донька сторін проживає разом матір`ю та знаходиться на її утриманні, батько зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стягнення аліментів у розмірі 2000 грн., з врахуванням рівного обов`язку обох батьків щодо утримання та виховання дитини, буде відповідати інтересам та потребам останньої.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1

ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1

ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, регулярний дохід отримує в розмірі мінімальної заробітної плати (а.с. 26).

Відповідачем на користь позивачки, періодично перераховувалися кошти на утримання доньки, що свідчить про виконання ним зобов`язань, передбачених ст.180 СК України, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.27-28.)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов`язаний утримувати свою неповнолітню доньку.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідають вимогах процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У ст. 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї; що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.

Сімейне законодавство також містить норми, що імплементують вказані принципи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до ч.1 ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому, у відповідності з ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Так, згідно вимог ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік" прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень..

За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Підпункт 3 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи вищенаведені норми, а також обставини справи, зважаючи на принцип розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду вважає визначений судом першої інстанції розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на утримання доньки, законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, в порушенні норм процесуального права, не вирішив заявлене нею клопотання про виклик свідків, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2019 року було відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, роз`яснено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а позивач - не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Будь-яких клопотань про розгляд справи в загальному позовному провадженні або ж розгляд справи за правилами в спрощеному провадженні з викликом сторін позивачем не було заявлено.

Крім того, положеннями статей 76-78 ЦПК України визначено, що належними та допустимими доказами є будь-які фактичні дані, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надання матеріальної допомоги або її ненадання може бути підтверджено тільки письмовими доказами, які б підтвердили факт отримання грошових коштів. Будь-якими іншими доказами факт передання чи отримання грошових коштів підтверджено бути не може. В тому числі й поясненнями свідків.

З огляду на те що право на отримання аліментів на утримання дитини, закріплено законодавством за позивачем, то й відповідно доводити це право, встановлене законом, з урахуванням того, що відповідачем таке право позивача визнається, не є необхідним.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно залишено поза увагою її вимоги про стягнення аліментів за минулий період, починаючи з березня 2016 року з огляду на наступне.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Суд обґрунтовано стягнув аліменти з відповідача у відповідності до ч. 1 ст. 191 СК України з дати подання позову - з 11.04.2019.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (ст. 191 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем вимога про стягнення аліментів на за минулий період не заявлялась окремо, тому й розглядатися судом не могла взагалі.

Таким чином не доведено жодними доказами, що позивач вживала якісь заходи для стягнення аліментів протягом останніх трьох років, і ці заходи не дали результату, враховуючи й наявні докази на спростування взагалі таких тверджень. В позовній заяві не зазначено було а ні мотивування застосування саме ч. 2 ст. 191 СК України щодо минулих років, а ні вимоги саме за ч. 2 ст. 191 СК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання доньки, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідачем на користь позивачки, періодично перераховувалися кошти на утримання доньки, що свідчить про виконання ним зобов`язань, передбачених ст.180 СК України, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.27-28.)

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач отримує доходи в розмірі 40 000,00 грн. не підтвердженні належними та допустимими доказами, крім того спростовані наданою відповідачем довідкою з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_2 (а.с.26).

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положення ст. 76 ЦПК України встановлюють, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач має достатній рівень достатку, щоб сплачувати аліменти у заявленій нею сумі є припущенням.

Позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження того, що донька потребує більшого розміру аліментів, а стягнений судом першої інстанції розмір аліментів не є достатнім.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано та порушено норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: