РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2019 року Провадження №2/425/29/19

Справа №425/1969/18

РІШЕННЯ

03.04.2019 року

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді - Романовського Є.О.,

за участю секретаря - Чикунової Ю.С.,

учасників справи:

позивачів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рубіжному Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.07.2016 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, з дозволу своєї дружини ОСОБА_2, набув права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 23.01.2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 02.05.2018 року встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем та витребувати у нього зазначену квартиру в силу специфіки виду вказаного нерухомого майна неможливо. На даний час в зазначеній квартирі зареєстрована відповідач, яка добровільно не бажає знятися з реєстрації, чим перешкоджає позивачам вільно розпоряджатися та користуватися належним їм майном.

У звязку з тим, що відповідач не визнає право власності на спірне нерухоме майно, не проживає у вказаній квартирі, а також не вчиняє дій щодо зняття з реєстрації в ній, позивачі просили суд визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а також усунути перешкоди у здійсненні ними права володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачі та представник ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, раніше представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого пояснив, що рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 26.12.2016 року квартиру АДРЕСА_2 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_6, який помер 24.02.2014 року, та відповідача станом на день смерті ОСОБА_6, у звязку з чим визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори Луганської області від 27.11.2014 року, зареєстроване в реєстрі за № 365, на імя ОСОБА_7 в частині Ѕ частки вказаної вище квартири та витребувано зазначену частку у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/2 частку спірної квартири. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 23.01.2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 02.05.2018 року, рішення суду першої інстанції змінено, шляхом скасування в частині витребування у ОСОБА_1 на користь відповідача Ѕ частки спірної квартири, та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки Ѕ частка квартири не виділена. Отже відповідач є власницею Ѕ частки квартири, розташованої за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул., Визволителів, 67-а, кв. 83 та має право бути в ній зареєстрованою, а отже у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією паспорту (а.с.7).

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копією паспорту (а.с.9-10).

Відповідно до технічного паспорту від 29.09.2010 року квартира АДРЕСА_3 належила ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.2008 року Р 3537 (а.с.12-13).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.07.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 308, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_8 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Квартира АДРЕСА_4 станом на 21.07.2016 року на праві приватної власності належала ОСОБА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 21.06.2016 року № 64061961, довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30.08.2016 року № 201610082 та технічним паспортом від 22 серпня 2018 року (а.с.59-60, 61, 62-63).

Квартира, розтаiована за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 15.05.2018 року № 123932774 та довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05.05.2017 року № 201745097 (а.с. 36-37, 38).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплачуюьб комунальні послуги за квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором про користування електричною енергією від 27.02.2017 року № 203-083, типовим договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 06.12.2016 року, договором про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 23.07.2018 року, договором про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення від 07.09.2016 року № 42303 та квитанціями про сплату комунальних послуг (а.с. 52-57, 64-89).

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 26.12.2016 року визнано квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на день смерті ОСОБА_6, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори 27.11.2014 року, номер в реєстрі 365, на імя ОСОБА_7, після смерті ОСОБА_6 в частині Ѕ частки вказаної квартири та визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину даної квартири, а також витребувано вказану частку у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 В задоволенні решти позову в частині вселення ОСОБА_4 в дану квартиру відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.123-126).

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області від 23.01.2017 року, зазначене вище рішення суду першої інстанції змінено, скасовано в частині витребування у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 Ѕ частки квартири АДРЕСА_5, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судового збору і в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про витребування Ѕ частки вказаної квартири відмовлено, оскільки Ѕ частка квартири не виділена. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині оскаржуване рішення суду залишено без змін (а.с. 127-131).

Постановою Верховного Суду від 02.05.2018 року рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26.12.2016 року в не скасованій частині та рішення Апеляційного суду Луганської області від 23.01.2017 року залишено без змін. Поновлено виконання вказаних рішень (а.с. 17-21).

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що позивачі дійсно проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, а також він деякий час разом з ними проживав за вказаною адресою.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути їх визнання.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положенням ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Так, позивачі просять визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Визволителів,

67-а, кв. 83, оскільки ОСОБА_1 придбав її перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та з дозволу останньої, однак згідно наданих суду доказів (а.с. 17-21, 36-37, 38), ОСОБА_1 володіє вказаною квартирою на праві спільної часткової власності разом з відповідачем, а тому не може розпоряджатися всією квартирою одноособово.

Крім того, відповідно до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Також ст. 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 володіє квартирою № 83 по вул. Визволителів в буд. № 67-а в м. Рубіжне Луганської області на праві спільної часткової власності разом з ОСОБА_4, а належна йому Ѕ частина вказаної квартири не виділена в натурі із частки майна, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог відносно визнання спільної сумісної власності позивачів на вказану квартиру.

Що стосується позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Луганська область,

м. Рубіжне, вул. Визволителів, 67-а, кв .83, суд зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась

17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

Таким чином, оскільки відповідач є власником Ѕ частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, суд вважає, що відсутні підстави для визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, а тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у тому витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивачів.

Керуючись ст. ст. 12-13, 76-81, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 15 квітня 2019 року.

Суддя Є.О. Романовський