Номер провадження: 22-ц/813/1183/19
Номер справи місцевого суду: 522/9583/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року у складі судді Бойчука А.Ю.,

встановив:

У грудні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором на загальну суму 1620674,26 грн. та судового збору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 27.06.2007 ОСОБА_1 уклав з позивачем кредитний договір OD30AE00000394, згідно умов якого позивач надав йому кредит у розмірі 19514,77 дол. США на термін до 26.06.2012. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, ОСОБА_1 повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісію, а також інші витрати згідно кредитного договору. В забезпечення виконання зобов`язання за цим договором між позивачем та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір поруки. ОСОБА_1 порушив умови повернення платежів, в результаті чого станом на 19.04.2016 утворилась заборгованість у розмірі 63605,74 дол. США.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.03.2017 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно зОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 63 605,74 дол. США, що еквівалентно 1620674,26 грн. за кредитним договором №OD30AE00000394 від 27.06.2007. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рівних частках на користь ПАТ КБ «Приватбанк» понесені судові витрати у розмірі 24 310,11 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд його скасувати і відмовити у задоволенні позову, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з договору поруки від 27.06.2007 №0394/Р1 вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (п.11 договору) про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч.1 ст. 251 та ч.1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням. У банку виникло право пред`явити вимогу до ОСОБА_2 про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 27.06.2012 і протягом наступних шести місяців. Суд відмовив у позові щодо ОСОБА_3 , але не зробив цього ж щодо іншого поручителя за ідентичним договором поруки. Строк позовної давності за вимогами про стягнення грошових коштів за кредитом, сплата якого встановлена періодичними платежами, сплив 09.04.2013. Строк позовної давності за кредитом сплив 26.06.2015, оскільки договором чітко визначений строк повного погашення кредиту - 26.06.2012. Строк позовної давності за вимогами про стягнення пені за кредитом, сплата якого встановлена періодичними платежами, сплив 09.04.2011, оскільки останній платіж відбувся 09.04.2010. Строк позовної давності по стягненню пені сплив 26.06.2013, оскільки договором чітко визначений строк повного погашення кредиту - 26.06.2012. Судові повістки на ім`яОСОБА_1 надсилались за адресою: АДРЕСА_1 , проте він знятий з реєстрації місця проживання з 03.02.2016 та за іншою адресою не зареєстрований, що підтверджується копією паспорта. Проте, в матеріалах справи відсутні оголошення у пресі про виклик ОСОБА_1 , тобто він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Враховуючи викладене, з огляду на п.48,57,58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц, неналежне повідомлення ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи та не прийняття ним участі в розгляді справи є підставою для вирішення апеляційним судом заяви про застосування позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу Банк просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та заперечував проти доводів апелянта щодо пропуску Банком строку позовної давності посилаючись на те, що у 2014 році мало місце переривання строку позовної давності пред`явленням Банком до ОСОБА_1 позову про звернення стягнення на предмет застави, однак до апеляційної скарги додав рішення 2012 року.

17.09.2019 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта та ОСОБА_3 , дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Матеріали справи свідчать, що 27.06.2007 ОСОБА_1 уклав з Банком кредитний договір OD30AE00000394, згідно умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 19514,77 доларів США на термін до 26.06.2012. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, відповідач ОСОБА_1 повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісію, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Відповідно до п. 7.1 договору сторони погодили, що Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 27.06.2007 по 26.06.2012 включно у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 19 514,77 дол. США 77 центів.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором OD30AE00000394 між Банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27.06.2007 укладено договори поруки за №0394/Р1.

Відповідно до п. 11 договору поруки вказаний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання обов`язків по кредитному договору.

Сторони у договорі поруки (п.12) погодили, що порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

За умовами п. 16 договору поруки сторони визначили, що предметом даного договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, відповідно до умов якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 13694,76 дол США 76 центів, а боржник зобов`язаний виконати зобов`язання щодо повернення кредиту, наданого у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 19514,76 дол США 76 центів в термін з 27.06.2007 по 26.06.2012 включно.

ОСОБА_1 порушив зобов`язання за кредитним договором внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 63 605,74 доларів США.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з доведеності факту невиконання боржником та поручителем своїх зобов`язань за кредитним договором та договором поруки. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності і заяви відповідача про застосування цього строку.

Однак погодитися повністю з висновками суду першої інстанції не можна з огляду на наступне.

В апеляційній скарзі апелянт ставить питання про застосування строку позовної давності, оскільки він був позбавлений можливості заявити про це в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має забезпечуватися судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно з правовою позицією Великої палати Верховного суду, викладеної у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц, неповідомлення відповідача, який не брав участі у розгляді справи, про час і місце розгляду справи судом першої інстанції є підставою для вирішення апеляційним судом його заяви про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалась в суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не був повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не брав участь у розгляді справи.

Судові повістки на ім`я апелянта з моменту відкриття провадження у справі з 10.06.2016 та до вирішення справи по суті направлялися на адресу: АДРЕСА_1 , тоді як з 03.02.2016 апелянт був знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою та за іншою адресою зареєстрований не був.

Відповідно до правової позиції ВСУ викладеної в постанові від 23.11.2016 у справі №6-2104цс16, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вбачається зі справи, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 09.04.2010, отже строк позовної давності за вимогами про стягнення грошових коштів за кредитним договором, сплата якого встановлена періодичними платежами, сплив 09.04.2013, тоді як позивач звернувся з позовом до суду 30.05.2016.

Крім того, умовами п. 7.1 кредитного договору сторони погодили, що кредитні кошти надаються позичальнику на строк з 27.06.2007 по 26.06.2012, а отже й посилання позивача на наявність заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2012, яке було додане до пояснень, як на підставу переривання строку позовної давності у спірних правовідносинах є безпідставним.

За таких обставин з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про повернення кредитних коштів, поновити який банк не просить, а також враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд застосовує позовну давність і відмовляє у позові з цих підстав.

Враховуючи, що апеляційна скарга була подана ОСОБА_4 на представництво інтересів лише ОСОБА_1 , проте ОСОБА_2 не уповноважував представника на представництво його інтересів у суді, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення в частині вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасуванню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

РішенняПриморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року в частині вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати.

В задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст підписаний 25.10.2019.

Головуючий:

Судді: