Справа № 201/3775/18
Провадження № 2/201/514/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Іващенко Ю.О.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю відповідачки - ОСОБА_3

за участю представника відповідачки адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки недійсною,

В С Т А Н О В И В:

10.04.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. № 3-7).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 11.05.2018р. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого судового засідання (а.с. № 22).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 11.05.2018р. за заявою позивача забезпечено позов шляхом накладення заборони на відчуження нерухомого майна, що належить відповідачці ОСОБА_3 на праві власності (а.с. № 23).

05.07.2018р. ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики (а.с. № 44-47), яка ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 06.07.2018р. залишена без руху і відповідачці наданий строк для усунення її недоліків (а.с. № 61).

Після усунення позивачкою недоліків шляхом надання 16.08.2018р. уточненої зустрічної позовної заяви (а.с. № 66-71), ухвалою суду від 02.10.2018р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, зустрічний позов прийнято до провадження (а.с. № 92).

02.10.2018р. відповідачкою також подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу (а.с. № 87-88).

Підготовче засідання відповідно до вимог ст. 197 та п. 3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 30.01.2019р., під час якого задоволені клопотання обох сторін про виклик свідків (а.с. № 94, 106, 124).

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив, що 30.09.2009р. він уклав з ОСОБА_3 договір позики, на підставі якого передав останній кошти у розмірі 40 000 дол.США зі строком повернення до 01.03.2010р., що було оформлено розпискою. 20.11.2016р. відповідачка повернула 300 дол.США, решта суми боргу 39 700 дол.США залишилася неповернутою.

Тому, посилаючись на норми ст.ст. 533, 1046 - 1048 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідачки основну суму боргу у розмірі 39 700 дол.США, проценти за користування коштами в сумі 38 468,83 . дол.США.

Відповідачка позовні вимоги не визнала. 16.08.2018р. звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійним, таким, що вчинений проти її справжньої волі внаслідок застосування психологічного тиску з боку позивача (а.с. № 66 71), який прийнятий до спільного провадження ухвалою суду від 02.10.2018р. (а.с. № 92). В обґрунтування зустрічних вимог вказала, що у дійсності вона не позичала кошти у позивача, між ними не існувало такої домовленості. Розписка була написана нею за інших обставин, аніж вказує позивач. Так, з 03.05.1986р. по 29.02.2012р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 За час шлюбу, а саме 24.05.1999р., ними було придбано житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Остапа Вишні, буд. 39, в якому вони жили, а також квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В останні роки шлюбу відносини не склалися, між подружжям виникали сварки, позивач виганяв її з дому з дитиною. Проте відповідачка хотіла зберегти сімю, намагалася налагоджувати відносини. У 2009 році на її прохання позивачем була придбана однокімнатна квартира для окремого проживання з дитиною і ОСОБА_1 пообіцяв надати їй 40 000 дол.США на її придбання і облаштування. До нотаріуса для укладання договору купівлі-продажу вони з позивачем пішли разом, а після підписання договору ОСОБА_1 розрахувався з продавцем, сплативши за квартиру 35 000 дол.США. Після чого примусив її написати розписку про те, що вона нібито взяла в борг 40 000 дол.США і розписку про те, щоб вона виїхала з будинку № 39 по вул. Остапа Вишні. Наполягає, що позивач саме примусив написати розписки, погрожуючи тим, що вона не отримає 5 000 дол.США на облаштування квартири і він взагалі її не пустить до квартири. На той момент вони перебували в шлюбі і відповідачка сподівалася, що окреме проживання змінить чоловіка і його відношення до шлюбу. З 2009р. позивач жодного разу не предявляв претензій про повернення грошей. Його твердження про те, що вона повернула через декілька років після розлучення частину боргу в сумі 300 дол.США, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 сам написав розписку про повернення коштів з метою переконати суд в тому, що строк позовної давності не сплив.

Звертала увагу суду на те, що ОСОБА_1 звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про поділ майна подружжя, де вказував, що вона отримала ці кошти не в борг, а в якості компенсації за свою частки в спільному майні подружжя. Але це також не відповідає дійсним обставинам. У 2016 році вона також зверталася до суду з позовом про виділ в натурі 1/4 частини житлового будинку, але після подання позову позивач пообіцяв сплатити компенсацію за належну їй частку будинку, після чого позивачка припинила спір. Позивач не виконав обіцянки і 02.08.2016р. вони домовилися про те, що відповідачкою буде передана позивачеві частина квартири і частина будинку, а він сплатить їй 50 000 дол.США в якості компенсації вартості частки майна, про що вони власноруч склали протокол засідання колишнього подружжя про розподіл нерухомого майна, який засвідчує відсутність заборгованості перед ОСОБА_1 ОСОБА_4 ця домовленість залишилась не виконаною.

Відповідачка вважала, що розписка нею написана під психологічним тиском з боку позивача, її зміст не відповідає її внутрішній волі, договір позики не був направлений на реальне настання правових наслідків, які ним передбачені. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 216, 231, 1051 ЦК України, просила визнати недійсним договір позики. Крім того, наполягала на застосуванні трирічного строку позовної давності до вимог позивача.

Позивач надав 19.11.2018р. відзив на зустрічну позовну заяву і відповідь на відзив позивачки, у яких підтвердив свої позицію стосовно заявлених вимог і невизнання зустрічного позову (а.с. № 95-97, 101-103).

Позивач і його представник ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 24.10.2017р. а.с. №21) в ході розгляду справи по суті 01.04.2019р. позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали та просили їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідачка та її представник адвокат ОСОБА_4 (діє на підставі ордеру від 25.09.2018р. а.с. № 90 ) в ході розгляду справи по суті 01.04.2019р. позовні вимоги про стягнення суми боргу не визнали, просили в їх задоволенні відмовити, а зустрічні задовольнити.

Суд, вислухав сторони, їх представників, допитавши свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги обох сторін, обєктивно оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що в задоволенні основного та зустрічного позовів слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Суд встановив наступні обставини справи по справі і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що з 03.05.1986р. по 29.02.2012р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що ними не заперечується.

30.09.2009р. ОСОБА_3 була складена розписка про те, що вона отримала від ОСОБА_1 40 000 дол.США зі строком повернення до 01.03.2010р. (а.с. № 8). Відповідачка не заперечує факт складання розписки, але заперечує добровільне укладення договору позики, вважає його укладеним під психологічним тиском з боку позикодавця ОСОБА_1

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до правової позиції ВСУ, яка викладена у постанові від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Що стосується показань свідків, якими підтверджується укладення усного договору позики, то відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вже зазначалось вище, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший письмовий документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, а отже показання свідків, у такому разі, є неналежним і недопустимим доказом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1 ст. 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді.

Суд не приймає у якості доказу власноруч написану позивачем розписку про повернення йому 20.11.2016р. відповідачкою 300 дол.США, оскільки, ураховуючи приписи ст.ст. 202, 207, 1048, 1049 ЦК України складання кредитором розписки про отримання ним коштів, у якій відсутній підпис боржника, не засвідчує факт розрахунку за договором позики. Адже за своєю суттю боргова розписка хоч і засвідчує факт отримання коштів в борг кредитором, але видається (складається) вона боржником, а не кредитором.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Правовою позицією ВСУ від 09.11.2016р. у справі № 6-1457цс16 передбачено, що відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

При цьому, правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.11.2016р. у справі № 6-2104цс16 .

З огляду на те, що кінцевий строк повернення боргу встановлений договором позики - до 01.03.2010р., а позивач звернувся до суду 10.04.2018р., тобто майже через вісім років після спливу строку виконання зобовязання, а судом не прийнято у якості доказу власноруч складену ОСОБА_1 розписку про повернення 20.11.2016р. в сумі 300 дол.США, тому відсутні підстави вважати, що 20.11.2016р. строк позовної даності перервався, а факт спливу строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову згідно зі ст. 267 ЦК України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог відповідачки ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, то суд вважає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження застосування до неї з боку ОСОБА_1 психічного або фізичного тиску, внаслідок чого вона вчинила правочин проти своєї справжньої волі в розумінні статті 231 ЦК України

Згідно із ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак необов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 пояснили лише те, що вони були присутніми під час укладення оспорюваного правочину, але не підтвердили факт застосування до відповідачки фізичного чи психологічного тиску з боку позивача.

Як вбачається з представленої відповідачкою копії позову про поділ майна подружжя, поданої 29.03.2018р. ОСОБА_1, останній вказував, що відповідачка отримала від позивача кошти в сумі 40 000 дол.США в якості компенсації за свою частку в спільному майні подружжя за їх усною домовленістю. А у серпні 2016р. вони домовилися про те, що відповідачкою буде передана позивачеві частина квартири і частина будинку, а він сплатить їй 50 000 дол.США в якості компенсації вартості частки майна, про що вони власноруч склали протокол засідання колишнього подружжя про розподіл нерухомого майна від 02.08.2016р. (а.с. № 74-79).

Суд зазначає, що ці матеріали не є належними і допустимими доказами, які засвідчують наявність (відсутність) заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики, як і укладання цього договору під тиском, а вказують лише на тривалий спір стосовно розподілу майна між подружжям, що виник з 2009р., який вони намагалися вирішити на власний розсуд, оформлюючи правовідносини у обраний ними спосіб. Але це не свідчить про недійсність правочину, оскільки, як видно з пояснень відповідачки і відзиву позивача на зустрічний позов, сторони повністю усвідомлювали наслідки своїх дій і договору позики, будучи повністю дієздатними особами.

Як вказувала сама відповідачка, розписка дійсно була складена нею власноруч після того, як позивач розрахувався за придбану для неї ж квартиру. Як видно з матеріалів справи, 29.09.2009р. між ОСОБА_3 (як покупцем) і ОСОБА_7 (як продавцем) укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. № 20). Розписка складена відповідачкою 30.09.2009р. (наступного дня). У зустрічному позові відповідачка сама пояснила, що квартира була придбана позивачем для неї, на її прохання. Після підписання договору ОСОБА_1 дійсно розрахувався з продавцем, сплативши 35 000 дол.США, хоча власником квартири стала вона. Таким чином, суд вважає, що позивачка повністю усвідомлювала наслідки своїх дій, надаючи боргову розписку. Доказів того, що розписка була написана під примусом позивачка не надала, обмежившись лише поясненнями про погрози з боку позивача, що вона не отримує кошти на облаштування квартири і буде позбавлена можливості там жити.

За таких обставин, суд не приймає доводи відповідачки про те, що вона уклала договір позики проти своєї справжньої волі, під психологічним тиском (ст. 231 ЦК України), як і оспорювання нею договору позики на тій підставі, що вона не отримувала грошові кошти від позикодавця (ст. 1051 ЦК України), оскільки ці дві обставини суперечать одна одній. Адже саме у звязку із цим положення ст. 1051 ЦК України не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики також не можуть бути задоволені.

З урахуванням відмови у задоволенні основного позову та відповідно до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню і заходи забезпечення позову, які вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 11.05.2018р. (а.с. № 23).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні і основного і зустрічного позовів відмовлено, судові витрати по кожному з позовів відносяться на рахунок позивача та відповідачки.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 202, 207, 231, 1047, 1051, 1087 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Правовими позиціями Верховного Суду України у постанові від 09.11.2016 р. у справі № 6-1457цс16, у постанові від 23.11.2016р. у справі № 6-2104цс16, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 158, 259, 261, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки недійсною - відмовити.

Заходи забезпечення позовних вимог, які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 11.05.2018р. у вигляді заборони на відчуження нерухомого майна, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, а саме:

- домоволодіння № 39 по вул. Остапа Вишні у м. Дніпрі, належного ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.05.1999р., зареєстрованого на біржі «Катеринославська нерухомість» на підставі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» (право власності на домоволодіння зареєстроване в КП «ДБТІ» ДОР 17.06.1999р.);

- земельної ділянки № 39 по вул. Остапа Вишні у м. Дніпрі, кадастровий номер :03:103:0024, належної ОСОБА_3 згідно рішення Дніпровської міської ради № 144/30 від 21.02.2018р. (право власності зареєстроване Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 05.03.2018р. за №25211757);

- квартири № 30, розташованої в будинку № 32 по вул. Високовольтній у м. Дніпрі, належної ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за № 854 (право власності на квартиру зареєстроване КП «ДМБТІ» за № 12052124) - скасувати.

Судові витрати по справі покладаються на позивача та на відповідачку.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.