Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 537/2545/16-ц

провадження № 61-31900св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М. Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 червня 2017 року у складі судді Маханькова О. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В., Чумак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на те, що 01 грудня 2012 року на автодорозі Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя з вини водія ОСОБА_4 , яка керувала автомобілем «Форд Скорпіо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої належний йому автомобіль «КІА Соренто», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зазнав механічних пошкоджень. 05 червня 2013 року інспектором дорожньо-патрульної служби взводу № 2 на ОСОБА_10 було складено протокол про адміністративне правопорушення, а постановою Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2014 року її визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Відповідно до звіту № 14/06-AZ03 від 01 липня 2014 року, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «БК-Експерт» (далі - ТОВ «БК-Експерт»), вартість відновлювального ремонту автомобіля «КІА Соренто», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок пошкодження в ДТП складає 287 620 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь вказану суму на відшкодування матеріальної шкоди та понесені судові витрати.

В запереченні на позовну заяву ОСОБА_6 зазначила, що позивач дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила 01 грудня 2012 року, однак за захистом свого порушеного права він звернувся до суду лише 24 травня 2016 року, тобто зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 27 жовтня 2016 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» (далі - ТзДВ СК «Кредо»).

Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач пропустив позовну давність для звернення до суду, клопотання про поновлення позовної давності не заявляв і доказів поважності причин її пропуску не надав. Також позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ТзДВ СК «Кредо» за полісом № АВ/8299208 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на умовах першого типу, яким передбачено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну потерпілого, в розмірі 50 000 грн, однак ТзДВ СК «Кредо» не сплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування, що підтверджує безпідставність вимог позивача про стягнення суми спричинених матеріальних збитків лише з винної у ДТП особи.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ДТП, внаслідок якої позивачу завдано матеріальних збитків, сталася 01 грудня 2012 року, тому, саме з цієї дати слід обчислювати початок перебігу позовної давності. До місцевого суду з позовом ОСОБА_1 звернувся лише 06 травня 2016 року, тобто поза межами трирічної позовної давності, визначеної законом. Висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 серпня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили належним чином всіх фактичних обставин справи, у зв`язку з чим дійшли неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Суди не звернули уваги на те, що позивач довідався і міг довідатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила, лише з постанови Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2014 року, якою ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Лише після прийняття зазначеної постанови позивач мав можливість підтвердити обставини справи та вимагати відшкодування завданої шкоди. Крім цього, суди помилково виходили з того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача та не врахували обставин, які встановлені рішенням Глобинського районного суду Полтавсьвої області від 16 грудня 2016 року у справі № 527/179/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ТзДВ СК «Кредо», третя особа - ОСОБА_7 , про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП, яке набрало законної сили. Встановивши, що ТзДВ СК «Кредо» не сплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування, суди дійшли помилкових висновків про безпідставність позовних до ОСОБА_4 і не звернули уваги на те, що потерпілий має право відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги. Оскільки ДТП сталася 01 грудня 2012 року, а позивач звернувся до суду лише у квітні 2016 року, то суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем. Автомобіль «Форд Скорпіо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_9 Пред`явивши позов про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП, до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 не надав доказів того, що вона на відповідній правовій підставі володіла цим автомобілем під час ДТП, тому суди правильно відмовили в задоволенні позову до неналежного відповідача. Оскільки позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропуском строків звернення з відповідною вимогою до ТзДВ СК «Кредо», то він і не набув права вимагати відшкодування завданої шкоди від ОСОБА_10 . Крім цього, наданий позивачем звіт № 14/06-AZ03 від 01 липня 2014 року, складений ТОВ «БК-Експерт», є неналежним доказом заявленого розміру завданих збитків, оскільки його складено за наслідками дослідження, яке проведено не в цій справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 537/2545/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною першою статті 303 та частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Судами встановлено, що 01 грудня 2012 року на 207 км + 600 м автодороги Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Форд Скорпіо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не переконавшись у безпечному розвороті, не надала перевагу в русі автомобілю «КІА Соренто», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався в зустрічному напрямку, що призвело до ДТП, чим порушила вимоги пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

05 червня 2013 року інспектором дорожньо-патрульної служби взводу № 2 на ОСОБА_7 складено протокол серії АГ2 № 555223 про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, в якому зазначено, що ОСОБА_7 свою вину визнала частково.

Постановою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 01 липня 2014 року у справі № 3/537/1/2014 про адміністративне правопорушення ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно неї закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2014 року у справі №537/3288/13-п апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 01 липня 2014 року про визнання ОСОБА_7 та ОСОБА_3 винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення скасовано. Визнано ОСОБА_7 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею124 КУпАП. Провадження у справі відносно ОСОБА_7 закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Зазначеною постановою Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2014 року встановлено, що відносно ОСОБА_3 протокол про адміністративне правопорушення не складався.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилами пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до звіту № 14/06-AZ03, складеного 01 липня 2014 року оцінювачем - стажистом ТОВ «БК-Експерт» Панасенком В. В., вартість відновлювального ремонту автомобіля «КІА Соренто», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок пошкодження транспортного засобу в ДТП складає 287 620 грн.

Згідно зі свідоцтвом про зміну імені серії І НОМЕР_3 ОСОБА_7 23 липня 2015 року змінила прізвище на ОСОБА_11 , про що складено відповідний актовий запис № 41. Зміна прізвища відбулася у зв`язку з укладенням шлюбу.

За полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/8299208, укладеним між ОСОБА_12 (власником автомобіля «Форд Скорпіо», реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та ТзДВ СК «Кредо», цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 на час ДТП була застрахована у ТзДВ СК «Кредо» з лімітом відповідальності за шкоду, завдану майну третіх осіб, у розмірі 50 000 грн та франшизою - 500 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором особистого страхування здійснюється незалежно від сум, що виплачуються за державним соціальним страхуванням, соціальним забезпеченням, а також від відшкодування шкоди. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору

12 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Глобинського районного суду Полтавської області з позовом до ТзДВ СК «Кредо», третя особа - ОСОБА_7 , про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП, в якому просив стягнути з ТзДВ СК «Кредо» на свою користь страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 04 травня 2017 року, у справі № 527/179/16-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзДВ СК «Кредо», третя особа - ОСОБА_7 , про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП, відмовлено. Зазначене судове рішення мотивоване тим, що майну потерпілого ОСОБА_1 - автомобілю «КІА Соренто», реєстраційний номер НОМЕР_4 , було завдано шкоду внаслідок ДТП, і відповідно до умов страхування він мав право на відшкодування йому шкоди шляхом виплати страхової виплати в сумі 50 000 грн, однак пропустив строк для звернення до страховика з відповідною заявою, який становив один рік з моменту скоєння ДТП.

Згідно з частинами першою, третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна правова норма міститься і в чинній редакції ЦПК України (частина 4 статті 82).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що матеріальних збитків позивачузавдано з вини ОСОБА_4 , з урахуванням рішення суду, яким відмовлено в позові до страховика, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, помилково виходив з того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди не звернули увагу на те, що розмір завданих позивачу з вини ОСОБА_4 збитків перевищує ліміт відповідальності ТзДВ СК «Кредо» та становить 287 620 грн, що підтверджується звітом ТОВ «БК-Експерт» від 01 липня 2014 року № 14/06-AZ03 та було встановлено рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2016 року у справі № 527/179/16-ц, яке набрало законної сили.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Тому оскаржувані судові рішення в частині відмови в позові з мотивів пред`явлення його до неналежного відповідача ухвалені з порушенням вищенаведених норм матеріального права та не відповідають встановленим обставинам справи.

Разом з тим під час розгляду справи у суді першої інстанції до ухвалення рішення ОСОБА_6 подала заяву про застосування позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За протоколом про адміністративне правопорушення від 05 червня 2013 року, постановою Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2014 року та рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2016 року судами встановлено, що ДТП, внаслідок якої позивачу завдано матеріальних збитків, сталася 01 грудня 2012 року. Однак з позовом до ОСОБА_4 ОСОБА_1 звернувся лише 06 травня 2016 року, тобто поза межами визначеного законом трирічного строку звернення до суду.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в позові у зв`язку з пропуском позовної давності.

Оскаржувані судові рішення в означеній частині ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та ухвалені з додержанням норм процесуального права, при повному і всебічному дослідженні наявних у справі доказів та їх належної оцінки згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що лише після ухвалення постанови Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2014 року позивач мав можливість підтвердити обставини справи та вимагати відшкодування завданої шкоди, є неспроможними і спростовуються змістом позовної заяви, в якій ОСОБА_1 зазначив, що у зв`язку з ДТП за повідомленням ОСОБА_3 слідчим відділом Глобинського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України у Полтавській області 03 грудня 2012 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, а 12 грудня 2012 року ОСОБА_1 придбав новий автомобіль. Таким чином, позивачу було відомо про ДТП з часу її скоєння і з того часу він міг довідатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила, і протягом трирічного строку звернутися до суду з позовом про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Зазначаючи в оскаржуваних рішеннях про безпідставність заявлених вимог і про пропуск позовної давності, суди попередніх інстанцій не врахували, що позовна давність може бути застосована лише до позовних вимог, які є обґрунтованими та доведеними.

Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, всупереч вимогам статей 4, 212-215 ЦПК України 2004 року помилково відмовив у позові одночасно з двох правових підстав.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, зміст оскаржуваних судових рішень дає підстави для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права, що виразилося в одночасному зазначенні двох правових підстав для відмови в позові, а саме - по суті заявлених вимог та у зв`язку зі спливом позовної давності. Тому рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 червня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 10 серпня 2017 року підлягають зміні шляхом виключенням з їх мотивувальних частин посилання на пред`явлення позову до неналежного відповідача як на правову підставу відмови в позові.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 серпня 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальних частин рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 10 серпня 2017 року посилання на пред`явлення позову до неналежного відповідача як на правову підставу відмови в позові.

В решті рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов