Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа 456/1747/15-ц

провадження № 61-27806св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2016 року у складі судді Гулкевича О. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Шумської Н. Л., Цяцяк Р. П., Шеремета Н. О. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 04 грудня 2007 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DN81AR03110249, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 57 270,40 грн із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,80% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03 грудня 2014 року. Відповідач зобов`язався погашати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірах та терміни, встановлені умовами кредитного договору.

04 грудня 2007 року між позивачем - ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір поруки для забезпечення виконання зобов`язання по кредитному договору відповідачем ОСОБА_1

Однак відповідач своїх зобов`язань по своєчасному поверненню кредиту та нарахованих відсотків згідно умов договору не виконав, внаслідок чого станом на 24 березня 2015 року виникла заборгованість на загальну суму 126 169,46 грн, з яких 17 486,19 грн - заборгованість за кредитом, 108683, 27 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Про невиконання обов`язків по кредиту відповідачі попереджалися позивачем - їм були надіслані листи-попередження про необхідність виконання зобов`язань за укладеними договорами. Але ці вимоги проігноровані, тому позивач й звернувся до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 42 295,97 грн з яких: заборгованість за кредитом (тіло кредиту) - 17 486, 19 грн, нарахована пеня - 24 809, 78 грн, а також 422,66 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів належного виконання відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору надано не було, тому вимоги щодо стягнення з нього заборгованості є обґрунтованими. Водночас суд першої інстанції зазначав, що включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності, не ґрунтується на вимогах закону, а тому стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відхилено. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції, а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій грубо порушили вимоги матеріального та процесуального законодавства внаслідок чого дійшли до помилкового висновку про задоволення позову, адже на його думку до спірних правовідносин повинен був бути застосований трирічний строк позовної давності, який розпочався 27 жовтня 2011 року та сплив 27 жовтня 2014 року, натомість банк повторно пред`явив вимоги про стягнення лишку боргу з відповідачів лише 16 квітня 2015 року, тобто поза межами трирічного строку.

Крім того заявник вказував на ту обставину, що судами попередніх інстанцій було безпідставно застосовано норми матеріального права щодо нарахування неустойки (пені) на грошову суму, яка утворилася внаслідок прострочення виконання зобов`язання позичальником.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог до ОСОБА_2 не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Узагальнені доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

В липні 2017 року представник позивача подав заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 в яких у задоволенні вимог касаційної скарги просив відмовити посилаючись на їх необґрунтованість.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN81AR03110249, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 57 270,40 грн на купівлю автомобіля зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,80% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком погашення не пізніше 03 грудня 2014 року.

04 грудня 2007 року для забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору укладено договір застави рухомого майна, предметом якого є транспортний засіб марки ВАЗ, модель 21154, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

04 грудня 2007 року між позивачем - ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір поруки для забезпечення виконання зобов`язання по кредитному договору відповідачем ОСОБА_1 за умовами якого убачається, що такий набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Порука припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка станом на 14 вересня 2011 рік становила 71 808,64 грн, з яких 34 866,08 грн - сума заборгованості за кредитом; 834,19 грн - сума заборгованості по процентах за користування кредитом; 200,91 грн - сума заборгованості по комісії за користування кредитом; 35 907,46 грн - сума пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду від 11 січня 2012 року у справі №2-2715/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 71 808,64 грн за рахунок звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки ВАЗ, модель 21154, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий седан - В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

Відповідно до договору, звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем договору купівлі продажу предмету застави від імені заставодавця.

Довіреністю від 23 травня 2014 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В. ОСОБА_1 уповноважив ПАТ КБ «ПриватБанк» бути його представником при вирішенні питань, пов`язаних з відчуженням (продажем або обміном) автомобіля марки ВАЗ, модель 21154, 2007 року випуску, № кузова: НОМЕР_1 , тип ТЗ легковий седан В; реєстраційний номер НОМЕР_2 ; проводити технічні дослідження щодо ціни та технічного стану автомобіля; укладати договори купівлі-продажу, обміну, дарування, застави, визначати ціну та інші умови; знімати з обліку в органах ДАІ; одержувати належні йому гроші, виконувати інші дії необхідні для виконання цієї довіреності.

Згідно даних довідки від 13 листопада 2015 року за №30.1.0.0/2-20151110/2021 заставний автомобіль реалізовано 08 жовтня 2014 року. На рахунок, відкритий для погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110249 від реалізації автомобіля зараховано кошти в розмірі 53 500 грн, з яких 20 796,74 грн пішли на погашення тіла кредиту; 32 383,37 грн на погашення відсотків; 319,89 грн на оплату проведення судової експертизи.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість за кредитним договором відповідача на час звернення до суду з даним позовом, тобто на 31 березня 2015 року становить: 17 486,19 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 108 866,87 грн нарахована пеня. Доказів у спростування наведеного розрахунку апелянтами не надано.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Стрийського міськрайонного суду Львівської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 травня 2018 року справу № 456/1747/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що наданими учасниками справи доказами в їх сукупності підтверджено невиконання відповідачем боргових зобов`язань перед позивачем.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Yukos shareholders v. Russia»), п. 570).

З огляду на вищенаведені норми матеріального права, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що до даних правовідносин повинен був бути застосований трирічний строк позовної давності, який розпочався 27 жовтня 2011 року та сплив 27 жовтня 2014 року, адже як вірно було встановлено судами попередніх інстанцій автомобіль, що перебував у заставі було реалізовано 08 жовтня 2014 року, а тому саме з цього часу почав відлік строк позовної давності за заявленими вимогами щодо стягнення решти заборгованості.

Щодо висновку судів про стягнення з відповідачів саме суми у розмірі 17 486,19 грн заборгованості за тілом кредиту колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно було встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Стрийського міськрайонного суду від 11 січня 2012 року у справі №2-2715/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 71 808, 64 грн за рахунок звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки ВАЗ, модель 21154, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий седан - В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стягнута сума заборгованості в розмірі 71 808, 64 грн складалася: 34 866,08 грн - сума заборгованості за кредитом; 834,19 грн - сума заборгованості по процентах за користування кредитом; 200,91 грн - сума заборгованості по комісії за користування кредитом; 35 907,46 грн - сума пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Пунктом 3.3 кредитного договору від 04 грудня 2007 року сторони погодили, що кошти отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитним договором перш за все направляються на відшкодування втрат банку відповідно до п. 2.2.9. та 2.3.8. договору, далі - пені відповідно до розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - прострочених простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, яка залишилась направляється на погашення заборгованості за кредитом, далі - комісія, далі - винагорода, далі - процентів, далі - кредиту.

Проте в порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій не було перевірено, що різниця заборгованості стягнута рішенням від 11 січня 2012 року у справі №2-2715/11 та частково компенсована його частина після продажу автомобіля повинна становити 18 308,64 грн (71 808,64 грн-53 500,00 грн) замість 17 486,19 грн нарахованих позивачем до стягнення.

Проте враховуючи принцип диспозитивності, закладений в положеннях статей 11, 303 ЦПК України 2004 року, саме такий розмір заборгованості за кредитом підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивача.

Крім того колегія суддів зазначає, що до вищевказаної заборгованості за кредитом мала бути також зарахована і пеня в розмірі 1 826,40 грн за період з 14 вересня 2011 року по 27 жовтня 2011 року, адже з вимогами про повне дострокове погашення банк звернувся 27 жовтня 2011 року.

Проте, оскільки пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) підстави для стягнення пені за вищевказаний період відсутні.

Щодо правомірності стягнення з відповідачів пені у розмірі 24 809,78 грн колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду, відступивши від правового висновку Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

Разом із тим, стягуючи з боржників на користь банку пеню, суди попередніх інстанцій не врахували, що зі зверненням банку до суду з вимогою про дострокову сплату усієї заборгованості у повному обсязі, 27 жовтня 2011 року банк в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором.

Таким чином суди попередніх інстанцій дійшли до неправильних висновків про те, що позовні вимоги про сплату пені, які нарахована поза межами строку кредитного договору, є обґрунтованими, оскільки право банку нараховувати пеню припинилось зі спливом строку дії кредитного договору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2016 року підлягають скасуванню та ухваленню нового рішення в частині стягнення пені - про відмову у її стягненні та шляхом зменшення розміру судових витрат з 422,66 грн до 176,64 грн.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки в іншій частині оскаржувані рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2016 року в частині стягнення 17486,19 грн заборгованості за кредитом підлягають залишенню без змін

Ухвалою від 02 червня 2017 року зупинено виконання рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 червня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Касаційний суд вважає за необхідне поновити виконання рішення суду першої інстанції з урахуванням змін внесених цією постановою.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання касаційної та апеляційної скарг ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 3 212,89 грн.

Таким чином з урахуванням того, що вимоги касаційної скарги задоволено на 41 % на користь ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 1 317,28 грн у відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 141, 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» пені в розмірі 24 809,78 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 17 486,19 грн заборгованості за кредитом залишити без змін.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2016 року змінити, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судових витрат з 422 гривень 66 копійок до 176 гривень 64 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг в загальному розмірі 1 317 гривень 28 копійок.

Поновити виконання рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2016 року з урахуванням змін, внесених цією постановою.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська