Провадження №22-ц/812/307/19
Провадження №22-ц/812/448/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 квітня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/5545/17

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Миколаївської міської ради про визнання недійсними окремих пунктів рішення та договору оренди землі та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Миколаївська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Миколаївської міської ради на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 28 листопада 2018 року під головуванням судді Кузьменка В.В. у приміщенні цього суду, повний текст рішення складений 10 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсними підпункти 15.2, 15.3 пункту 15 рішення Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 року № 48/38 "Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Заводському району м. Миколаєва; визнати недійсним договір оренди землі від 8 грудня 2016 року № 11242, укладений між Миколаївською міською радою та ОСОБА_2, відповідно до якого останній було передано в оренду земельну ділянку площею 168 кв.м. без права забудови для обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1.

Позивач зазначала, що вона є власницею житлового будинку з прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 1998 року.

За твердженням ОСОБА_1, земельною ділянкою, що відведена відповідачці вищевказаним рішенням Миколаївської міської ради, вона постійно користується ще з 1991 року, оскільки на ній розташовано належне їй майно, та в технічному паспорті, виготовленому ММБТІ 15.09.2016 року на домоволодіння за адресою АДРЕСА_2, ця земельна ділянка зазначена як така, що входить до її домовлодіння.

ОСОБА_1 вказувала, що у квітні 2017 року вона звернулась до Миколаївської міської ради для оформлення правових документів на зазначену земельну ділянку, проте листом Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 14 червня 2017 року № 01-374 їй повернуто документи та роз'яснено про неможливість відведення цієї земельної ділянки у зв'язку із передачею її в оренду ОСОБА_2

Посилаючись на викладене, а також на те, що вона не погоджувала землевпорядну документацію щодо відведення ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, хоча є суміжним землекористувачем, та не була повідомлена про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки, наданої ОСОБА_2, просила позов задовольнити.

У січні 2018р. ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, в якій просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_1, площею 168 кв.м., яка на підставі договору оренди землі № 11242, укладеного 8 грудня 2016 року між нею та Миколаївською міською радою, передана їй для обслуговування індивідуального жилого будинку та господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1, без права забудови строком на 25 років (до 8 грудня 2041 року) шляхом зобов'язання відповідача знести самовільно збудовані паркани: 1) зі сторони АДРЕСА_1 від домоволодіння АДРЕСА_3 до домоволодіння АДРЕСА_1; 2) на межі між орендованою нею земельною ділянкою та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 та звільнити самовільно зайняту земельну ділянку.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначає, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 та власником земельної ділянки площею 0,0332 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою АДРЕСА_1. Між нею та Миколаївською міською радою на підставі рішення від 18 червня 2015 року № 48/38, було укладено договір оренди землі площею 168 кв.м. Однак, ОСОБА_1 встановила паркани на вказаній земельній ділянці чим позбавила ОСОБА_2 доступу до неї, у зв'язку з чим просила усунути перешкоди у користуванні землею, шляхом знесення паркану та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Ухвалою суду від 2 березня 2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсними окремих пунктів рішення ММР, договору оренди землі - задоволено. Визнано недійсними п.п. 15.2, 15.3 п.15 рішення Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 року № 48/38 "Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Заводському району м. Миколаєва".Визнано недійсним договір оренди землі від 8 грудня 2016 року № 11242, укладений між Миколаївською міською радою та ОСОБА_2

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовлено.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2019 року стягнуто з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 320 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 320 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просила його скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення її зустрічного позову. На думку ОСОБА_2, суд першої інстанції безпідставно вважав доведеними доводи ОСОБА_1 щодо наявності у неї підстав користуватися спірною земельною ділянкою, оскільки доказів цього позивачем не було надано, тоді як дана ділянка була нею зайнята самовільно без яких небудь правових підстав.

В апеляційній скарзі Миколаївська міська рада також просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 У даній скарзі Міська рада посилалась на неповне з'ясування судом обставин справи та необґрунтованість висновків суду, а також вказувала на законність своїх дій при прийнятті спірного рішення та укладанні із ОСОБА_2 договору оренди землі від 8 грудня 2016 року № 11242 та недоведеність ОСОБА_1 того, що вказані рішення та договір якимось чином порушують її права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, просила залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1, її представника - адвоката Нікітіної Ю.В., відповідачки ОСОБА_2, її представника - адвоката Чуб Т.В., представника відповідача Миколаївської міської ради Кравченка О.А., спеціаліста - провідного інженера КП Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації Парнак О.Г., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що дані скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається із рішення виконавчого комітету Заводської районної ради м. Миколаєва № 256 від 16 серпня 1991 року про затвердження акту про прийняття житлового будинку А за адресою: АДРЕСА_2, в експлуатацію та визнання ОСОБА_8 власником будинку, для його розташування та обслуговування була виділена земельна ділянка площею 225кв.м. (а.с. 109).

26 грудня 1991 року ОСОБА_8 продав вказаний будинок ОСОБА_9, а на підставі укладеного з останнім договору купівлі-продажу від 28 травня 1998 року власником цього житлового будинку з прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_2 стала позивач ОСОБА_1 (а.с. 6). Земельна ділянка, на якій розташований даний будинок, не приватизована.

Відповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 01 серпня 1997 року та свідоцтва про право на спадщину від 29 липня 2014 року є власником двох житлових будинків з прилеглими до них господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, виданого 29 січня 2008р. управлінням земельних ресурсів у м. Миколаєві Миколаївської області Держземагенства України, та вищевказаного свідоцтва про право на спадщину - власником земельної ділянки площею 0,0332 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 53-54).

Рішенням Миколаївської міської ради № 44/34 від 19 листопада 2014 року (пункт 22) ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення додаткової земельної ділянки, орієнтованою площею 140 кв.м., із земель комунальної власності, з метою передачі її в оренду без права забудови для обслуговування індивідуального жилого будинку та господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 55).

Рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 року № 48/38 (пункту 15) затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду додаткової земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_4) без права забудови загальною площею 168 кв.м., із земель комунальної власності , з віднесенням їх до земель житлової забудови, для обслуговування індивідуального жилого будинку та господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1. Земельна ділянка має обмеження у використанні: «охоронна зона навколо (вздовж) інженерних комунікацій» (газопровід) на частину земельної ділянки площею 33 кв.м. і «охоронна зона навколо (вздовж) інженерних комунікацій» (водопровід) на частину земельної ділянки площею 62 кв.м. Вирішено надати ОСОБА_2 в оренду на 25 років вказану земельну ділянку без права забудови (а.с. 42).

08 грудня 2016 року між Миколаївською міською радою та ОСОБА_2 на вищезазначених умовах укладено договір оренди землі № 11242. 04 травня 2017 року ними внесено зміни до договору щодо розміру орендної плати (а.с. 43-45). Вказане право оренди ОСОБА_2 зареєстровано 12.12.2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 53).

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції вважав, що спірні рішення Миколаївської міської ради та договір оренди землі порушують права позивача як фактичного землекористувача переданої в оренду ОСОБА_2 земельної ділянки, а тому на підставі ч. 3 ст. 152 ЗК України, ч. 1 ст. 21 ЦК України мають бути скасовані. При цьому суд виходив з того, що передана в оренду земельна ділянка входить до складу домоволодіння, належного ОСОБА_1, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок по АДРЕСА_2 від 15.09.2016 року. Крім того, на цій земельній ділянці знаходиться належна ОСОБА_1 господарська побудова літ Г. (1970 року забудови), прокладені газопровід позивачки, а також наявний водяний колодязь, щодо якого у 2017р. позивачем виготовлені документи про приєднання до централізованої системи водопостачання. До того ж, землевпорядна документації на спірну земельну ділянку з позивачкою не була погоджена та відсутні докази повідомлення її про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж цієї ділянки.

За такого суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_10, виходячи з відсутності підстав для захисту її прав шляхом усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до п. «в» ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За частиною 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно ч. 1 ст. 123 ЗК України рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачено у статтях 186, 186-1 ЗК України.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція тут і далі у редакції від 28 березня 2011 року), пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.

Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Проте, підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів та землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність або користування за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання незаконним рішення місцевої ради про передачу земельної ділянки у власність або користування.

Така правова позиція неодноразово була викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свободпризначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи питання обґрунтованості звернення ОСОБА_1 з відповідним позовом, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність порушених, оспорюваних чи невизнаних прав позивачки, оскільки сама по собі відсутність її письмової згоди при погодженні землевпорядної документації на спірну земельну ділянку, за відсутності інших порушень вимог земельного законодавства та враховуючи неправомірність дій ОСОБА_1 з користування даною ділянкою (тобто, без належних правових підстав), - не є підставою для визнання недійсними рішення Миколаївської міської ради про передачу цієї земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 та укладеного на його підставі договору оренди.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка в установленому законом порядку в користування позивачці ОСОБА_1 або попереднім власникам будинку ніколи не надавалась.

Отже, належних доказів на підтвердження правомірного володіння чи користування даною земельною ділянкою позивач не надала та суду пояснила, що тривалий час користувалась цією ділянкою, яка раніше мала адресу АДРЕСА_4, за згодою її землекористувача ОСОБА_13, з яким перебувала у фактичних шлюбних відносинах, а після його смерті - на підставі розписки, в якій ОСОБА_13 вказав, що бажає, щоб спадкоємцем його земельної ділянки був їх спільний син ОСОБА_14.

Проте, з матеріалів інвентаризаційної справи БТІ за адресою: АДРЕСА_4, вбачається, що земельною ділянкою за цією адресою ОСОБА_13 користувався без відповідної правової підстави. Станом на 06 липня 1969 року у його самовільному користуванні знаходиться 89 кв.м. (а.с. 259) Станом на 18 листопада 1991 року самозахват землі становить 170 кв.м. (а.с. 258).

З пояснень сторін вбачається, що саме ця земельна ділянка була передана в оренду ОСОБА_2 за спірним договором оренди.

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи БТІ за адресою: АДРЕСА_2 станом як на 27 січня 1990 року, так і на 25 травня 1998 року в користуванні власника будинку за цією адресою знаходиться 225 кв.м. (а.с. 251), що відповідає площі земельної ділянки, яка виділена рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради м. Миколаєва № 256 від 16 серпня 1991 року для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою.: АДРЕСА_2.

Отже, на час набутя ОСОБА_1 у власність за договором купівлі-продажу від 28 травня 1998 року вищезазначеного будинку в її землекористуванні знаходилась земельна ділянка площею 225 кв.м.

Як випливає з матеріалів інвентаризаційної справи БТІ за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що 15 вересня 2016 року до неї були приєднані матеріали інвентаризаційної справи БТІ за адресою: АДРЕСА_4.

Зі складеного техніком БТІ Акту поточних змін від 15.09.2016 р. вбачається, що підставою приєднання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4, до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 була розписка ОСОБА_13 від 07.02.2005р., в якій той вказав, що бажає, щоби спадкоємцем його земельної ділянки був його син ОСОБА_14 (а.с. 254зв., 255).

За матеріалами технічної інвентарізації БТІ, виготовленої 15 вересня 2016 року на підставі відповідної заяви ОСОБА_1, площа земельної ділянки, якою вона фактично користується становить вже 410 кв.м., з яких 185 кв.м. є самозахватом (а.с. 252зв., 254).

Як пояснила провідний інженер КП ММБТІ Парнак О.Г у суді апеляційної інстанції, технічна інвентарізація була виготовлена 15 вересня 2016 року, виходячи із фактичного землекористування, з урахуванням встановленого ОСОБА_1 паркану.

Позивачкою не надано доказів, що до квітня 2017 року вона зверталась до Миколаївської міської ради з проханням оформити права на користування земельною ділянкою.

До того ж позивач ОСОБА_1 не вказувала та не надала жодного доказу про те, що передана в оренду ОСОБА_2 земельна ділянка порушує її права як землекористувача суміжної земельної ділянки, площею 225кв.м., що була виділена рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради м. Миколаєва № 256 від 16 серпня 1991 року для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Також у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо права власності ОСОБА_1 на розташований на спірній земельній ділянці сарай літера Г, до того ж, враховуючи рік його забудови - 1970р. - він не може бути побудований позивачкою.

Враховуючи встановлені рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 року № 48/38 обмеження у використанні переданої в оренду ОСОБА_2 земельної ділянки, а саме: «охоронна зона навколо (вздовж) інженерних комунікацій» (газопровід) на частину земельної ділянки площею 33 кв.м. і «охоронна зона навколо (вздовж) інженерних комунікацій» (водопровід) на частину земельної ділянки площею 62 кв.м., не можна погодитись із висновком суду першої інстанції, що надання в оренду відповідачці даної земельної ділянки порушує права ОСОБА_1 на користування комунікаціями із газо і водопостачання її будинку.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про порушення прав ОСОБА_1 як землекористувача спірної земельної ділянки оскаржуваними нею рішенням Миколаївської міської ради та укладеним відповідачами договором оренди і наявності підстав для задоволення її позову - є помилковим.

З огляду на викладене, на думку колегії суддів у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв'язку з його недоведеністю.

Відповідно до ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Аналогічні обов'язки мають і землекористувачі земельних ділянок (ст. 96 ЗК України).

За положеннями ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, та застосування інших, передбачених законом способів.

За таких обставин, на підставі ст. 152 ЗК України колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні переданої їй в оренду земельною ділянкою підлягають задоволенню: шляхом зобов'язання ОСОБА_1 демонтувати паркан, встановлений на земельній ділянці, що була передана ОСОБА_2 за укладеним із Миколаївською міською радою договором оренди від 8 грудня 2016 року, між земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2.

Отже, апеляційні скарги ОСОБА_2 та Миколаївської міської ради підлягають задоволенню.

Викладені у відзиві на апеляційні скарги доводи позивачки ОСОБА_1 є тотожними із доводами, якими вона обґрунтовувала свій позов, та не свідчать про наявність законних підстав для задоволення її позовних вимог і про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

З огляду на викладене, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2018 року та додаткове рішення цього суду від 30 січня 2019 року відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 і та задоволення позову ОСОБА_2

Відповідно до частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене з ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодування судових витрат: на користь ОСОБА_2 - в розмірі 1762грн. (сплачений ОСОБА_2 судовий збір за позовну заяву та апеляційну скаргу: 794грн. 80коп. + 1057грн.20коп.); на користь Миколаївської міської ради - в розмірі 960 грн. (сплачений ММР судовий збір за апеляційну скаргу).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Миколаївської міської ради - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2018 року та додаткове рішення цього суду від 30 січня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_1 демонтувати паркан, встановлений на земельній ділянці, що була передана ОСОБА_2 за укладеним із Миколаївською міською радою договором оренди від 8 грудня 2016 року, між земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування судових витрат в розмірі 1762грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради відшкодування судових витрат в розмірі 960 грн. (дев'ятсот шістдесят гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

____________________________________________

Повний текст постанови складено 16 квітня 2019 року