печерський районний суд міста києва
Справа № 757/8230/13-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року Печерський районний суд м. Києва, у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.

за участю секретаря судового засідання - Рябцової Ю.О.

адвоката -Стеценка М .В.

приватного виконавця -Горбача І.С.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Мізинчука А.І. на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Горбача І.С., щодо не повернення авансового внеску у виконавчому провадженні №57293843,

ВСТАНОВИВ:

17.10.2019 до суду надійшла скарга представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Мізинчука А.І. на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Горбача І.С., щодо не повернення авансового внеску у виконавчому провадженні №57293843.

В обґрунтування поданої скарги заявник посилався на те, що на виконанні приватного виконавця перебуває виконавчий лист у справі № 757/8230/13-ц, виданий 17.03.2014 року Печерським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 593 198,89 грн. та судовий збір у розмірі 3441,00 грн., без виконання.

При направленні на примусове виконання заяви про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа, АТ «Дельта Банк» було сплачено авансовий внесок у розмірі 31 932,80 грн.

Так, заявник посилається, що Рішенням Конституційного Суду України № 2-р(ІІ)/2019 від 15.05.2019 року по справі № 3- 368/2018 (5259/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до листа Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10.07.2019 року № 1005/20.5.1/32-19 за заявою стягувача підлягає поверненню невикористаний авансовий внесок, сплачений стягувачем за пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Таким чином, 22.07.2019 року АТ «Дельта Банк» направлено заяву про повернення виконавчого документу та сплаченного авансового внеску, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Однак, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва - І.С. Горбачем отримано заяву АТ «Дельта Банк» від 22.07.2019 року, але не розглянуто.

18.09.2019 року АТ «Дельта Банк» направлено повторно заяву про повернення авансового внеску, але заяву знову проігноровано.

Станом на 10.10.2019 року, заяви від 22.07.2019 та від 18.09.2019 року не розглянуто, відповіді не надано, сплачений авансовий внесок та виконавчий документ не повернуто.

З врахування того,що приватний виконавець, на думку заявника, не виконав вимог законодавства, просить суду визнати бездіяльність та зобов`язати повернути суму невикористаного авансового внеску.

В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив її задовольнити.

Приватний виконавець в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні заяви, зазначивши, що виконавче провадження триває, підстав для повернення авансового внеску немає, а щодо рішення Конституційного суду, на яке посилається заявник, зазначив, що воно прийняте після внесення авансового внеску, тому авансовий внесок не підлягає поверненню.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

З матеріалів справи, вбачається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2013 року, що набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року, позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором , задоволено.

25 вересня 2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Горбачем І. С. відкрито провадження № 57293843 щодо виконання рішення суду від 11 листопада 2013 року щодо ОСОБА_2 та постановою про арешт майна боржника, з метою забезпечення реального виконання рішення суду, накладено арешт на все невизначене рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 .

Окрім того, постановою від 25 вересня 2018 року також накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках, на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів божника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_2 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 1 749 285, 88 грн .

Також постановою 11 жовтня 2018 року у межах виконавчого провадження № 57293843 накладено арешт на банківські рахунки заявника, відкриті у АТ «УкрСиббанк», та на всіх відкритих рахунках, на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів божника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом та належать боржнику ОСОБА_2 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 1 749 285, 88 грн .

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом п.2 ч.1 ст.3, ч.1 ст.5 Закону примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом ч.1 ст.4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно положень ч.1, п.1 ч.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 2 статті 26 Закону (в редакції станом на 28 вересня 2018 року) встановлено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника юридичної особи. Вказана стаття додатково визначає категорію рішень за якими стягувачі звільняються від сплати авансового внеску та коло осіб стягувачів, які також звільнені від сплати авансового внеску.

Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску.

Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; стягнення аліментів, заборгованості зі сплати аліментів, додаткових витрат на дитину, неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суми індексації аліментів, встановлення побачення з дитиною або усунення перешкод у побаченні з дитиною; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У разі виконання рішення Європейського суду з прав людини авансовий внесок не сплачується.

Авансовий внесок у виконавчому провадженні - це кошти, внесені стягувачем на окремий небюджетний рахунок, які використовуються виконавцем для організації та проведення виконавчих дій у спосіб та порядок, встановлений Міністерством юстиції України.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що кожен стягувач зобов`язаний здійснювати авансування витрат на проведення виконавчих дій саме по виконанню рішення, винесеного на його користь, окрім випадків коли згідно закону він звільнений від сплати авансового внеску. Авансування цих витрат є обов`язковим і здійснюється у два етапи: перший шляхом сплати авансового внеску при поданні заяви про примусове виконання рішення; другий шляхом додаткового авансування витрат виконавчого провадження у разі недостатності коштів авансового внеску для вчинення подальших виконавчих дій.

У разі порушення стягувачем вказаного обов`язку для нього наступають негативні наслідки: якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску при поданні виконавцеві виконавчого документа, то такий виконавчий документ повертається стягувачу без прийняття до виконання згідно п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону; якщо стягувач не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачених ст. 43 цього Закону, виконавчий документ також повертається стягувачу без подальшого виконання згідно п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону.

Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

При цьому, Конституційний Су дУкраїни рішенням від 15 травня 2019р. визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 26 Закону України«Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року зі змінами.

Положення частини другої статті 26 Закону втратили свою чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 15 травня 2019 року.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 травня 2019р. наголошується, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 1291, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Основного Закону України в аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність устягувача якособи,на користьякої ухваленесудове рішення,фінансової можливості сплатити авансовий внесок неповинна перешкоджати реалізації його права навиконання судового рішення, особливо коли боржником за цим рішенням є державний орган. У чинному правовому регулюванні має бути встановлений такий порядок сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, який забезпечив би в усіх випадках і за будь-яких умов повне й своєчасне виконання такого рішення та його обов`язковість.

Визначенням положеннями частини другої статті 26 Закону обов`язкової сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, як необхідної умови початку примусового виконання цього рішення органом державної виконавчої служби, покладено на цю особу фінансовий тягар забезпечувати функціонування впровадженої державою системи виконання судових рішень, що не гарантує доступу для кожної такої особи до вказаної системи, отже, не забезпечує в усіх випадках і за будь-яких умов повного та своєчасного виконання цього рішення, його обов`язковості.

Конституційний Суд України наголосив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1Конституції України.

Виходячи із вищевикладеного, суд вважає що посилання скаржника на рішення Конституційного Суду України в даному випадку є недоречним, оскільки воно набуло законної сили 15.09.2019р., а станом на день розгляду скарги встановлено, що виконавче провадження триває, що приводить до висновку про відсутність підстав для його завершення. Окрім цього, авансовий внесок був сплачений до вступу в законну силу вказаного рішення, що унеможливлює повернення авансового внеску, з врахуванням лише рішення Конституційного суду, тому, що зворотної дії закону у часі нема, що підтверджується Правовою позицією ВСУ в постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16: «За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи».

Керуючись ст.ст. 11-13, 89, 95, 223, 247, 258, 260-261, 351-354, 447-453 ЦПК України, ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Мізинчука А.І. на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Горбача І.С., щодо не повернення авансового внеску у виконавчому провадженні №57293843 - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання до Київського апеляційного суду.

Повний текст ухвали суду виготовлено 28.11.2019.

Суддя Т.Г. Ільєва