Постанова

Іменем України

16 квітня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/6175/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Стрижеуса А.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Савицького О.А.

від 14 лютого 2019 року

про передачу справи за підсудністю до іншого суду

у справі №761/6207/19 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі»

про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про захист прав споживача електроенергії.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року справу передано на розгляд іншого суду з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач, діючи через свого представника ОСОБА_2, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала постановлена судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказував, що судом не враховано, що предметом спору виступають відносини щодо надання відповідачем послуг з електропостачання і правовідносини охоплюються поняттям споживчі послуги, а тому позов подано з урахуванням вимог ч. 5 ст. 28 ЦПК України.

Також, як на підставу скасування ухвали суду вказував на те, що передача справи на розгляд до іншого суду призвела до затягування розгляду такої справи.

За вказаних обставин просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2019 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи до іншого суду розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року дану справу передано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва для розгляду за правилами виключної підсудності.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спір повинен розглядатись за правилами виключної підсудності, визначеними ч. 1 ст. 30 ЦПК України, а саме за місцезнаходженням нерухомого майна, що відноситься до території Подільського району м. Києва.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 30 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно роз'яснень, які містяться в пункті 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» (далі - Постанова) виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Тобто це позови, у яких між сторонами виникли правовідносини, з приводу володіння, користування та розпорядження нерухомим майном.

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом про визнання факту існування договірних відносин з надання послуг розподілу та постачання електричної енергії між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Київські електромережі» (далі - ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі») на основі Типового договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії та Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу; визнання незаконними дій ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» по припиненню постачання електричної енергії до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язання ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» відновити постачання електричної енергії до квартири та присвоїти новий особовий рахунок; стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що він уклав договір про постачання електричної енергії з Публічним акціонерним товариством «Київенерго». ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» є правонаступником ПАТ «Київенерго», однак не визнає наявності договірних відносин. Позивач також вказував, що дії відповідача в частині невизнання наявності договірних відносин з електропостачання, а також відключення струмоприймачів від електропостачання є незаконними та порушують його права, як споживача електричної енергії, а тому такі порушені права підлягають захисту. Захист порушених прав має здійснюватися в судовому порядку із застосуванням положень закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом щодо надання та споживання послуг з електропостачання, то між сторонами виникли правовідносини, які регулюються законом України «Про захист прав споживачів». Позовна заява не містить обґрунтувань щодо позбавлення позивача права користування, володіння або розпорядження нерухомим майном.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач вказував на те, що ним подано позов про захист прав споживачів, який в тому числі може бути пред'явлено і за правилами альтернативної підсудності.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що між сторонами виник спір про захист прав споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Дане положення встановлює правила підсудності на вибір позивача - альтернативної підсудності. Сутність цієї підсудності полягає у тому, що вона не виключає можливості звернення до суду за правилами загальної підсудності, а, навпаки, поряд з цією, встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обирати один із двох чи декількох судів.

Отже, вказана норма передбачає, що це є правом позивача обирати суд для пред'явлення позову, що виникають з приводу захисту прав споживача.

При цьому, якщо позивач при пред'явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права передавати справу до іншого суду з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Проте, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вказаних обставин та положень закону не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про передачу справи за територіальною підсудністю до іншого суду для розгляду за правилами виключної підсудності.

Враховуючи наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, що ухвала суду першої інстанції про передачу справи до іншого суду є безпідставною та перешкоджає подальшому провадженню у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 369, 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

А.М. Стрижеус