Провадження № 2/127/2427/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

при секретарі Середі Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Максименко Любов Антонівни, про усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Максименко Любов Антонівни, про усунення від права на спадкування, мотивуючи позовні вимоги тим, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було зареєстровано шлюб, від якого у них є спільна дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Тиврівським райвідділом РАГСу Вінницької області шлюб було розірвано та в книзі реєстрації актів громадського стану зроблено запис за № 138, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 26.02.1990 року серія НОМЕР_1

Між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 було зареєстровано шлюб, від якого у них є спільна дитина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2. Відділом РАГСу Тиврівського районного управління Вінницької області шлюб було розірвано та в книзі реєстрації актів громадського стану зроблено запис за № 163, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 27.12.1999 року серія НОМЕР_2

ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_8 помер у віці 54 років, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 14 та свідчить свідоцтво про смерть, видане органом державної реєстрації актів цивільного стану виконавчого комітету Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницькій області 03.11.2017 року серія НОМЕР_3

До складу спадщини увійшли всі права та обов'язки ОСОБА_8, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме майнові права на усе рухоме та нерухоме майно, яке належало йому на праві власності.

Позивач має право на спадкування за законом у першу чергу, оскільки являється матір'ю ОСОБА_8

На думку позивача, відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4, як спадкоємців після смерті ОСОБА_8, необхідно усунути від права на спадкування за законом з таких підстав.

Батько відповідачів - ОСОБА_8 почав хворіти ще з 2002 року, у нього відказували ноги, важко було ходити. За ним доглядала спочатку сестра - ОСОБА_11, за місцем його лікування у Гнівані. На початку 2003 року, мати - ОСОБА_6 (далі позивач) з чоловіком (батьком покійного) поїхала у Гнівань, щоб доглядати за сином, йому ставало гірше, і тому вирішили звернутись в лікарню у м.Вінниці. Коли ОСОБА_8 був у Гнівані, позивач просила його першу жінку - ОСОБА_9 і їх сина ОСОБА_4, щоб вони доглядали за ним і допомагали лікувати, однак, вони відмовились. Відповідач ОСОБА_4 часто бував у батька, який допомагав сину порадою і матеріально.

У лютому 2003 року ОСОБА_8 лікувався у лікарні у м.Вінниці. За ним доглядала сестра - ОСОБА_11 зі своїм чоловіком і дочкою: купували ліки, вирішували усі питання із лікарями, приносили їжу. В 2004 році ОСОБА_8 лікувався у Гнівані, але на дому, до нього приходили лікарі. У лютому 2005 року він знову лікувався у лікарні. Цього разу його стан був дуже важкий, проводили реанімацію. Потрібно було, щоб біля нього постійно хтось знаходився. Його сестра з чоловіком жили з ним в лікарні, доглядали його і лікували за свій кошт. Позивач не могла приїхати бо дуже хворів її чоловік. У квітні 2005 року ОСОБА_8 після виписки з лікарні, привезли до позивача. Він був дуже хворий, не міг перевернутись сам, навіть поїсти, мав трофічну виразку на нозі. Позивач півтора місяці годувала його з ложки. За цей час відповідачі не дзвонили і не приїжджали, хоча знали про його стан. ОСОБА_8 почав одужувати: сам міг сідати, поїсти. Позивач замовила йому ходунки.

В кінці 2005 року ОСОБА_8 знову лікувався у лікарні у м.Віниці. За ним доглядала сестра з чоловіком. Всі витрати на лікування ОСОБА_8 лягли на позивача і його сестру. У ОСОБА_8 на той час була третя група інвалідності, а проходити лікування у лікарні треба було кожного року. Пенсія у нього була мала. У 2012 році ОСОБА_8 дали першу групу. Коли ОСОБА_8 потрібно було їхати у Гнівань, щоб отримати першу групу інвалідності. Позивач просила відповідача ОСОБА_4 завезти батька у лікарню, на що той відмовився. Його син ОСОБА_4 до 2012 року раз на рік приїжджав до батька. У 2012 році коли син приїжджав востаннє то між ними виникла сварка. З тих пір ОСОБА_4 не дзвонив і не приїжджав. Батько намагався зв'язатись з ним, але все було марно.

За той час, що ОСОБА_8 жив у позивача його другий син - ОСОБА_2, ні разу не відвідав батька і не допоміг матеріально хоча іноді дзвонив, приблизно один - два рази на рік. Намагаючись налагодити контакт з ОСОБА_2 позивач з ОСОБА_8 кілька років підряд надсилали гроші йому на день народження, проте підтримки від сина не було. Він не приїжджав, не висилав коштів і навіть телефонував вкрай рідко, що дуже засмучувало батька.

В жовтні 2016 року позивач дуже захворіла і проходила лікування в лікарні у Вінниці. Під час її відсутності ОСОБА_8 доглядали сусіди, бо рідні в селі не проживали. Також його навідувала сестра з дочкою вони привозили їжу та доглядали його.

ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_8 помер, відповідачі не приїхали ні на похорон, ні на 40 днів.

Таким чином, ОСОБА_8, починаючи з 2002 року та по день смерті, постійно хворів та потребував догляду, підтримки та немалих коштів на його лікування. Його здоров'я з кожним роком все більше погіршувалось, постійно виникали ускладнення від захворювань, у зв'язку з чим йому доводилось по декілька разів на рік перебувати на стаціонарному лікуванні.

Позивач постійно просила інших людей про матеріальну допомогу та стороннього догляду за ОСОБА_8 та несла сама витрати на утримання свого покійного сина, доглядала за ним та вчиняла всі необхідні дії щодо його догляду.

Таким чином, відповідачі не надавали ні матеріальної ні фізичної допомоги померлому ОСОБА_8 в той час коли він перебував у тяжкому стані та потребував лікування, як стаціонарного так і амбулаторного, не надавали йому допомоги по догляду в період повної непрацездатності, не відвідували та не цікавились станом його здоров'я.

Тому позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів та просила усунути їх від права на спадкування за законом після смерті їх батька та її сина - ОСОБА_8

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Додатково суду пояснили, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування, відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК, має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги. Відповідач вважає, що позивач не навела доказів того, що: він умисно ухилявся від надання допомоги батькові; був обізнаний щодо реальної потреби батька у піклуванні та допомозі, а також щодо звернення батька до нього за допомогою; щодо можливості надання відповідачем такої допомоги. Також зазначив, що після розірвання шлюбі між його батьками у 1999 році, він переїхав разом з матір'ю до міста Вінниця і з цього часу проживав окремо від батька. З батьком він дійсно рідко спілкувався, оскільки сам батько цього не бажав. Батько не займався його вихованням та не надавав допомогу на його утримання, що змусило його матір звертатись до суду із позовом про стягнення аліментів. Однак батько ухилявся від сплати аліментів на його утримання. Крім того, він з 2001 року є інвалідом з дитинства, отримує соціальну пенсію, не працює. На його лікування і підтримання стану здоров'я необхідні значні матеріальні кошти. З 2013 року по 2018 рік він навчався на денному відділенні Вінницького національного технічного університету. Кошти на його навчання та утримання надавала мати. Таким чином, вказівка в позовній заяві про те, що він умисно ухилявся від надання допомоги батькові, є хибною, оскільки він сам в той час потребував сторонньої матеріальної допомоги, і навіть в разі обізнаності про потребу батька в сторонній допомозі не зміг би її надавати. Він не був обізнаний в тому, що його батько за станом здоров'я потребував сторонньої допомоги, оскільки йому ніхто про це не повідомляв та не заявляв такої вимоги. В березні 2017 року він зателефонував батькові з метою уточнити його місце перебування для зустрічі з ним, однак той в грубій формі відмовив йому в цьому і заперечив проти зустрічі з ним.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов. Додатково суду пояснила, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_8 Шлюб між батьками відповідача був розірваний 10.11.1989 року з ініціативи покійного. Згодом ОСОБА_8 уклав шлюб з іншою жінкою. Після розірвання шлюбу мати виховувала і утримувала його самостійно. ОСОБА_8 не сплачував аліменти на його утримання і не допомогав йому матеріально. Всі витрати на навчання - відвідування дитячого садка, навчання в школі, Гніванському професійно-технічному училищі, Вінницькому кооперативному коледжі, Тернопільському національному економічному університеті, (закінчення навчання - 2008 рік) і лікування (спадкове захворювання очей - міопія високого ступеню обох очей з астигматизмом, анізометропія) сина та інші витрати на розвиток та утримання несла його мати - ОСОБА_9 За станом здоров'я він був знятий з обліку військовозобов'язаних, що підтверджується тимчасовим посвідченням № НОМЕР_4 від 29.09.2003 року. ОСОБА_9 підтримувала спілкування батька з сином ОСОБА_4 і між ними були приязні, дружні стосунки. За час проживання ОСОБА_8 до вересня 2007 року в м. Гнівань вони спілкувалися і відповідач надавав допомогу хворому батькові, якому важко було самостійно пересуватися. Іноді, пропускаючи навчання, він відвозив батька на його автомобілі на консультації до лікарів, на стаціонарне лікування в військовий госпіталь м. Вінниця, в м. Тульчин на масажі, на інші медичні процедури, провідував батька в лікарні, возив батька по його робочих питаннях. Після стаціонарного лікування відповідач постійно відвідував батька вдома, піклувався про нього - привозив йому їжу, яку готувала ОСОБА_9, прибирав в будинку та робив все необхідне по дому, за необхідності викликав швидку допомогу і піклувався про нього.

У вересні 2007 року ОСОБА_8 переїхав в с. Нападівка Липовецького району Вінницької області до позивача, проте син продовжував спілкуватися з ним та по мірі своїх матеріальних можливостей, оскільки на той час він був студентом на стаціонарній формі навчання, періодично провідував батька. В лютому 2010 року ОСОБА_4 виїхав на роботу та лікування за кордон і до цього часу не повертався, що підтверджується відмітками в його закордонному паспорті. З огляду на вказане вище, представник відповідача вважає надуманими твердження позивача щодо того, що з 2002 року ОСОБА_4 не піклувався про батька та не зважав на звернення останнього про допомогу, а також щодо сварки між ним і батьком в 2012 році. В липні 2017 року ОСОБА_4 був прооперований в Італії, операцію очікував півтора року і на даний час продовжує лікуватись. ОСОБА_8 після переїзду з м. Гнівані часто спілкувався телефоном з ОСОБА_9 і її матір'ю. З розумінням відносився до виїзду сина ОСОБА_12 за кордон на лікування і не повідомляв про необхідність додаткового матеріального чи іншого забезпечення на своє утримання від сина ОСОБА_4 Про смерть ОСОБА_8, випадково ОСОБА_13 дізналася через кілька місяців від знайомих та повідомила про це сина. Ні мати, ні сестра померлого ОСОБА_8 не повідомили ні ОСОБА_12, ні ОСОБА_4 про його смерть та про дату його поховання.

Померлий ОСОБА_8 до свого переїзду в с. Нападівка Липовецького району Вінницької області проживав в будинку за адресою: АДРЕСА_1. Після від'їзду ОСОБА_8, цей будинок, з його відома чи відома його родичів, перебував і перебуває в оренді інших осіб, з жовтня 2007 року. Також ОСОБА_8 отримував дохід від оренди земельної ділянки площею 3.4115 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Тому, крім пенсії він мав ще додатковий дохід. На думку представника відповідача, в позовній заяві не наведено доказів умисного ухилення ОСОБА_4 від надання допомоги батькові, його обізнаності в існуванні у батька реальної потреби у піклуванні та допомозі, не наведено також доказів того, що ОСОБА_8 звертався за допомогою до ОСОБА_4 безпосередньо чи опосередковано, а він, маючи можливість надавати таку допомогу, умисно ухилявся від її надання, а тому позов є безпідставним і необгрунтованим.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Максименко Л.А. в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву в якій зазначила, що просить справу розглянути у її відсутність.

Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_10, ОСОБА_18, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_6 є матір'ю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження (Т.1 а.с. 226).

Відповідно до довідки Гніванського КП «Гніваньводопостач» № 6346 від 15.11.2017 року, ОСОБА_8 був зареєстрований у АДРЕСА_2 з 03.06.1982 року та по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_10. У вище вказаному будинку інших зареєстрованих осіб немає (Т.1 а.с. 227).

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_19 був розірваний 10.11.1989 року Тиврівським райвідділом ЗАГСу Вінницької області (Т.1 а.с. 11).

Зі свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_19 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т.1 а.с. 203).

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 був розірваний 27.12.1999 року відділом РАГС Тиврівського районного управління юстиції Вінницької області (Т.1 а.с. 12).

Судом також встановлено та не заперечується сторонами те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження (Т.1 а.с. 132).

ІНФОРМАЦІЯ_10 в с. Нападівка Липовецького району Вінницької області помер син позивача та батько відповідачів - ОСОБА_8 (Т.1 а.с. 13). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно.

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Максименко Л.А. заведено спадкову справу № 54/2017 після смерті ОСОБА_8 (Т.1 а.с. 14).

З матеріалів спадкової справи № 54/2017, заведеної після смерті ОСОБА_8, судом встановлено, що ОСОБА_6 - 08.11.2017 року, ОСОБА_4 - 23.11.2017 року та ОСОБА_2 - 08.12.2017 року, звернулися до нотаріального органу України із заявами про прийняття спадкового майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_8 (Т.1 а.с. 224, 231, 234).

ОСОБА_8 за своє життя заповіту не залишив, а відтак, спадкування здійснюється за законом, що підтверджується матеріалами спадкової справи (Т.1 а.с. 223-242).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Отже, позивач та відповідачі належать до першої черги спадкоємців.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Статтями 202, 203 СК України встановлено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив судам, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Отже, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця у допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відповідно до п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Досліджені в судовому засіданні письмові докази, на які посилалась позивач по справі, не містять жодних даних, які б свідчили про необхідність отримання допомоги ОСОБА_8 саме від відповідачів та про свідоме не виконання відповідачами свого обов'язку щодо утримання батька.

Допитані в судовому засіданні свідки, як з боку позивача так і відповідачів по справі, а саме: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_10, ОСОБА_18, не підтвердили факту умисного ухилення відповідачів по справі від надання спадкодавцеві допомоги та факту звернення спадкодавця - батька до відповідачів - синів з проханням про надання ними йому допомоги, в зв'язку з його перебуванням в безпорадному стані, а також факту їх відмови у наданні такої допомоги.

Свідки з боку позивача ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17, пояснили, що синів на похороні батька не було, а свідок з боку відповідача ОСОБА_10 пояснила, що про смерть ОСОБА_8 дізналась вже після його смерті від сторонніх осіб.

Враховуючи вимоги законодавства підлягає з'ясуванню судом також питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємців за умови утримання його від інших осіб і чи мали спадкоємці матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу з врахуванням того, що вони перебували за межами місця проживання спадкодавця.

Як вбачається з виписки з історії хвороби, ОСОБА_8, житель АДРЕСА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні в клініці нервових хвороб ім. Ющенка з 24.09.2003 року по 14.10.2003 року з діагнозом вторинна вегето-сенсорна полінейропатія з переважним враженням нижніх кінцівок, помірний больовий синдром, сенсорна атаксія з помірним порушенням функції ходи (Т. 1 а.с. 17).

З виписки з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_8 встановлено, що він з 27.02.2004 року до 09.03.2004 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом дистальна полінейропатія верхніх та нижніх кінцівок, вегето-сенсорні розлади, помірний больовий синдром, сенсорна атаксія з порушенням функції ходьби (Т.1 а.с. 18). Також в 2005 році ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні в клініці нервових хвороб ім. Ющенка з діагнозом вторинна вегето-сенсорна полінейропатія, з переважним ураженням нижніх кінцівок, переважно ступнів з неможливістю самостійної ходи, згинальна контрактура пальців ступенів, трофічні виразки І-х пальців ступні. Хворий потребує сторонньої допомоги. (Т. 1 а.с. 191).

В 2004 році ОСОБА_8 з діагнозом вторинна вегето-сенсорна полінейропатія неуточненого генезу з ураженням н/кінцівок, сенситивна атаксія була присвоєна 3 група інвалідності (Т.1 а.с. 19).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, в 2006 році було присвоєно І групу інвалідності з розміром пенсії 360,11 грн., що підтверджується посвідченням, виданим 03.02.2006 року (Т.1 а.с. 8) та довідкою МСЕК (Т.1 а.с. 20). У виписці із акту огляду МСЕК від 31.10.2006 року зазначено, що ОСОБА_8 потребує постійної сторонньої допомоги та дату чергового переогляду - "жовтень 2007 року" (Т. 1 а.с. 192).

Судом встановлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8, виданим 22.12.2006 року на підставі розпорядження № 182 Липовецької райдержадміністрації від 08.06.2006 року, ОСОБА_8, за життя, був власником земельної ділянки площею 3,4115 га, кадастровий номер НОМЕР_7 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області (Т.1 а.с. 51).

Також, ОСОБА_8, за життя, був власником майнового паю колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Трудівник» с. Нападівка Липовецького району Вінницької області в розмірі 2246,00 грн. або 0,10 відсотків, що підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (Т.1 а.с. 52).

Державним актом на право приватної власності на землю серії ВН № 000844, виданим 01.03.2000 року на підставі рішення 10 сесії 23 скликання Гніванської міської ради народних депутатів від 27.01.2000 року, підтверджується те, що за життя ОСОБА_8 був власником земельної ділянки площею 0,0961 га, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована в АДРЕСА_4 (Т.1 а.с. 53).

Відповідно до акту, складеного ОСОБА_14, ОСОБА_16, ОСОБА_15 та посвідченого секретарем Нападівської сільської ради Кривошия О.І. від 01.02.2018 року, ОСОБА_6 протягом останніх п'яти років проживала однією сім'єю та вела спільне господарство разом із ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10, лікувала та доглядала його та після його смерті хоронила та оплачувала усі ритуальні послуги за свій рахунок. ОСОБА_6 та ОСОБА_8 фактично проживали за адресою: АДРЕСА_5 (Т.1 а.с. 15). Даний факт також підтверджується поясненнями цих осіб, допитаних в судовому засіданні в якості свідків.

Зі змісту акту від 25.04.2018 року, складеного ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 і посвідченого секретарем Нападівської сільської ради Кривошия О.І. вбачається, що ОСОБА_8 останніх 12 років, а саме з 2005 року по 2017 рік перебував у безпорадному стані, був не ходячим, оскільки хворів. За ОСОБА_8 протягом останніх п'яти років його життя доглядала ОСОБА_6. Про таких осіб, як ОСОБА_4 та ОСОБА_2 їм невідомо. Вони не брали участі в ритуальній церемонії та не були присутні на похоронах ОСОБА_8 та жодного разу вони їх у селі не бачили. Про даних осіб їм стало відомо тільки на момент складання цього акту. ОСОБА_6 протягом останніх п'яти років життя ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_11, проживала разом із ним, лікувала та доглядала його та після його смерті хоронила та оплачувала усі ритуальні послуги за свій власний рахунок. ОСОБА_6 та ОСОБА_8 фактично проживали за адресою: АДРЕСА_6 (Т.1 а.с. 16). Аналогічні покази були надані даними особами в судовому засідання під час допиту їх в якості свідків.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області № 440 від 04.07.2018 року, до складу сім'ї позивача входили: чоловік ОСОБА_21, дочка ОСОБА_11 та син ОСОБА_8 (Т. 1 а.с. 167).

Також, в судовому засіданні свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 підтвердили, що ОСОБА_8 належав пай, який перебував в оренді, за що останній отримував зерно та грошові кошти в розмірі 8000,00 грн на рік. Також, те, що ОСОБА_8 здавав свій житловий будинок в м.Гнівань в оренду. Орендну плату за будинок забирала племінниця ОСОБА_8, тобто дочка його сестри ОСОБА_11 та відвозила йому у с.Нападівка.

Таким чином, до складу доходів ОСОБА_8 входили: пенсія по інвалідності, орендна плата за пай, орендна плата за будинковолодіння, що підтверджує ту обставину, що ОСОБА_8 не потребував додаткової фінансової та матеріальної допомоги саме від синів - відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а також спростовує твердження позивача про те, що він просив про таку допомогу саме у них.

Будь-яких інших доказів щодо наявності матеріальних труднощів для забезпечення умов життя спадкодавця ОСОБА_8, суду надано не було та судом не встановлено.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_4 у 2000 році закінчив загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №1 імені А.С. Макаренка м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області, а в 2003 році - Гніванське професійно-технічне училище №12 та здобув професію бухгалтера, що підтверджується свідоцтвом про базову загальну середню освіту та атестат про повну загальну середню освіту (Т.1 а.с. 246-248). Згодом, у 2008 році ОСОБА_4 закінчив Вінницький інститут економіки Тернопільського національного економічного університету (денна форма навчання) і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Облік і аудит», про що свідчить диплом спеціаліста (Т.1 а.с. 251).

Відповідно до виписки із медичної карти від 01.09.2003 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, учню кооперативного коледжу було поставлено діагноз - міопія високого ступеню обох очей з астигматизмом, анізометропія (Т.1 а.с. 214).

В зв'язку зі станом здоров'я ОСОБА_4 був знятий з обліку військовозобов'язаних, що підтверджується тимчасовим посвідченням № НОМЕР_4 від 29.09.2003 року (Т.1 а.с. 217).

З відміток, зроблених у паспорті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, для виїзду за кордон, встановлено, що останній з лютого 2010 року виїхав на роботу за кордон і до цього часу не повертався в Україну (Т.1 а.с. 204-213).

З матеріалів справи вбачається, що 11.07.2017 року ОСОБА_4 був прооперований в Італії, що сторонами визнано та не заперечується (Т.1 а.с. 216).

Згідно посвідчення № НОМЕР_9, відповідач ОСОБА_2 отримує соціальну пенсію по інвалідності з дитинства в розмірі 784,00 грн. (Т. 1 а.с. 133). Крім того, ОСОБА_2 надана третя група інвалідності (Т.1 а.с. 134).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 2998 вбачається, що ОСОБА_2 був госпіталізований 29.10.2018 року по 09.11.2018 року в лікарню з діагнозом цукровий діабет 1 типу, важка форма, стадія декомпенсації; діабетична макулопатія, суха форма; початкова ускладнена катаракта обох очей; діабетична дистальна сенсорна полінейропатія ніг, явна стадія; діабетична енцефалопатія І ст.; короткозорість середнього ступеня обох очей; СКД; кісти лівої нирки тощо (Т.1 а.с. 135).

Розмір доходу ОСОБА_2, підтверджується довідками Управління ПФУ в місті Вінниці, з яких вбачається, що за 2014 рік розмір соціальної пенсії відповідача становив 11388,00 грн., за 2015 рік - 11513,00 грн., за 2016-2018 роки - 45329,00 грн. (Т.1 а.с. 136, 137, 138-139).

У 2016 році ОСОБА_2 закінчив Вінницький національний технічний університет та здобув ступінь бакалавра за напрямом підговори «Управління інформаційною безпекою», що підтверджується дипломом бакалавра (Т. 1 а.с. 142), а в 2018 році ОСОБА_2 отримав диплом магістра за спеціальністю «Кібербезпека» (Т. 41 а.с. 143).

Вище зазначенеми доказами підтверджуються ті обставини, що у 2002 році ОСОБА_8 захворів, а в 2017 році помер. В період з 2002 року по день смерті, сину ОСОБА_2 було 7-21 рік, тобто в даний період син був малолітнім, потім неповнолітнім, а після досягнення повноліття студентом денної форми навчання по 2018 рік, в зв'язку з цим він не міг надавати батькові допомогу, оскільки сам її потребував. Крім того, ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства, йому присвоєна третя група інвалідності, він хворіє на цукровий діабет, в результаті чого він отримує соціальну пенсію.

Відповідач ОСОБА_4 в період з 2002 року по день смерті батька, перебував відповідно у віці 17-31 рік. У 2003 році він закінчив навчання у Гніванському професійно-технічному училищі №12, після чого навчався по 2008 рік у Вінницькому інституті економіки Тернопільського національного економічного університету. ОСОБА_4 хворіє на міопію високого ступеня обох очей з астигматизмом, анізометропія. У 2010 році ОСОБА_4 виїхав в Італію, де йому 11.07.2017 року було проведено операцію, і більше в Україну він не повертався.

Таким чином, відповідачі перебували за межами місця проживання спадкодавця, що було пов'язано з їх навчанням та проживанням. Крім того, відповідачі не мали самостійного заробітку або доходів у зв'язку з їх навчанням на денній формі, а також обидва мають захворювання, які потребують постійного лікування. Тому вони не мали можливості часто навідувати свого батька ОСОБА_8, який проживав у с. Нападівка та фізичної змоги надавати будь-яку допомогу спадкодавцеві.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.4 листа №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року звертає увагу судів також на те, що для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Підсумовуючи наведене вище, суд вважає, що у відповідачів була відсутня можливість надання допомоги батьку, в зв'язку з чим вони не мали змоги виконувати свій обов'язок з утримання батька. Разом з тим, батько не звертався до синів з проханням про надання йому допомоги.

Позивачем, відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не було надано належних, допустимих та безспірних доказів ухилення відповідачів від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання та потреби спадкодавця в допомозі саме відповідачів.

Відносно стосунків синів з батьком, то ОСОБА_4 на час перебування в Україні спілкувався з батьком, провідував його, возив його автомобілем, а ОСОБА_2 рідко спілкувався з батьком, однак мав бажання провідати його, проте батько відмовив йому у цьому. Та обставина, що відповідачі з батьком не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування, чого в судовому засіданні при розгляді даної справи доведено та встановлено не було, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

В зв'язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1223, 1224, 1258, 1261 ЦК України, ст.ст. 202, 203 СК України, п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», ст.ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 211, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Максименко Любов Антонівни, про усунення від права на спадкування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 15.04.2019 року.

Суддя: