Справа №463/578/19
Провадження №2/463/843/19
УХВАЛА

судового засідання

24 жовтня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Львові заяву відповідача про забезпечення судових витрат у цивільній справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю. Як на підставу позову посилається на те, що проживає у даній квартирі протягом 20 років, відкрито та безперервно володіє такою, ніколи не приховувала, що проживає в цій квартирі, а також не знає хто є власником квартири та не знає про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 08.02.2019р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Призначено таку до розгляду в порядку загального позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Крім того, цією ж ухвалою звільнено позивача від сплати судового збору за подання згаданого позову.

Під час підготовчого провадження відповідач подав до суду заяву про забезпечення судових витрат шляхом зобов`язання позивача внести на депозитний рахунок Личаківського районного суду м. Львова грошову суму для забезпечення відшкодування майбутніх витрат відповідача за професійну правничу допомогу в розмірі не менше 27 500 грн., оскільки на його думку, спір має ознаки завідомо безпідставного. Відповідний розрахунок цієї суми зазначений у клопотанні.

Позивач в судовому засіданні заперечила проти обґрунтованості даного клопотання, не має самостійного заробітку і на даний час навчається на денній формі навчання, що стало підставою для звільнення її від сплати судового збору за подання даного позову, а також може бути підставою для звільнення її від сплати судових витрат.

Вивчивши клопотання, заслухавши думку учасників процесу, суд приходить до висновку, що таке не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «ОСОБА_5 Ганс-Адам II проти Німеччині» (п. 45).

За загальним правилом розподіл судових витрат проводиться за наслідками розгляду справи по суті.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 135 ЦПК України, як захід забезпечення судових витрат суд з урахуванням конкретних обставин справи має право, за клопотанням відповідача, зобов`язати позивача внести на депозитний рахунок суду грошову суму для забезпечення можливого відшкодування майбутніх витрат відповідача на професійну правничу допомогу та інших витрат, які має понести відповідач у зв`язку із розглядом справи (забезпечення витрат на професійну правничу допомогу).

Таке забезпечення судових витрат застосовується, якщо:

1) позов має ознаки завідомо безпідставного або інші ознаки зловживання правом на позов; або

2) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування судових витрат відповідача у випадку відмови у позові.

Таке забезпечення судових витрат також може бути застосоване, якщо суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування судових витрат відповідача у випадку відмови у позові.

У разі невнесення у визначений судом строк коштів для забезпечення витрат на професійну правничу допомогу суд за клопотанням відповідача має право залишити позов без розгляду (ч. 6 ст. 135 ЦПК України).

При цьому, згідно ч. 5 цієї статті, сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

На думку суду, вказані вимоги закону стороною відповідача залишись невиконаними.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. ч. 4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому з огляду на положення ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначенні його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 ЦК України).

Згідно матеріалів справи, професійна правнича допомога в даній справі надається відповідачу на підставі договору про надання правничої допомоги від 18.02.2019р. (а.с.43), за умовами якого вартість послуг за даним договором встановлюється за домовленістю сторін в розмірі 27 500 грн.

Відповідно до змісту клопотання відповідача (а.с.46), вказана сума складається з гонорару за представництво в сумі першої інстанції в загальному розмірі 3000 грн. з розрахунку, що таких засідань буде три (кожне засідання по 1000 грн.);

гонорару за підготовку апеляційної скарги у випадку постановлення ухвали про забезпечення позову та участь у відповідному судовому засіданні 3000 грн.;

гонорару адвоката за представництво в суді апеляційної інстанції 4000 грн. з розрахунку, що таких засідань буде два (кожне засідання 2000 гр.);

гонорару за підготовку до розгляду, складання відзиву на позовну заяву 4000 грн.;

гонорару за можливе складання апеляційної скарги/відзиву за основним позовом 3500 грн.;

гонорару за можливе складання касаційної скарги/відзиву 3000 грн.;

допомога пов`язана із збором доказів 1000 грн.;

вартість послуг помічника адвоката 1000 грн.;

правнича допомога при повторному розгляді справи 5000 грн.

Разом з тим, за результатами розгляду справи суд відмовив в задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову і відповідач не отримував з приводу цього правничої допомоги.

Крім того, згідно ч. 7 ст. 135 ЦПК України у випадку задоволення позову суд ухвалює рішення про повернення внесеної суми позивачу, що включає можливість забезпечення судових витрат за вчинення таких дій як подання відповідачем апеляційної чи касаційної скарги. Що ж стосується подання відзиву на апеляційну чи касаційну скаргу, такі дії не є обов`язком сторони, а відтак, витрати за такий вид правничої допомоги також не можуть забезпечуватись.

Такий вид послуги як допомога, пов`язана із збором доказів взагалі не розкритий, що ставить під сумнів необхідність забезпечення таких витрат і так само, не розкритий вид послуги помічника адвоката, при тому що умовами договору про надання правничої допомоги взагалі не передбачено залучення помічника.

Що стосується правничої допомоги при повторному розгляді справи, надання цієї допомоги є лише одним із можливих наслідків перегляду рішення суду першої інстанції, однак в будь-якому випадку, під час повторного розгляду справи розмір витрат на правничу допомогу належить встановлювати виходячи з фактичних обставин справи, які стали підставою для направлення матеріалів справи для повторного розгляду.

На думку суду, такий розрахунок не може вважатись документально обґрунтованим в розумінні ч. 5 ст. 135 ЦПК України, внаслідок чого на його основі не може постановлятись ухвала про забезпечення судових витрат, оскільки тим самим, на позивача буде покладено обов`язок, непропорційний меті забезпечення судових витрат, і невиконання цього обов`язку призведе до залишення позову без розгляду, тобто до непропорційного зменшення можливості доступу до суду.

Відтак, суд в задоволенні клопотання представника відповідача відмовляє, а питання про розподіл судових витрат вважає за можливе вирішити під час ухвалення кінцевого судового рішення у даній справі, що за наведених вище обставин забезпечуватиме справедливий баланс між інтересами позивача та відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 135, 137, 139, 141, 260 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні заяви відповідача про забезпечення судових витрат у цивільній справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовити.

Повний текст ухвали суду складено 31.10.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.