Дата документу 10.04.2019 Справа № 336/4507/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4507/16 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О. І.
Провадження № 22-ц/807/1562/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба термінового кредитування» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ТОВ «Служба термінового кредитування» звернулось з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що між позивачем та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 35 від 17.12.2013 року, відповідно до якого відповідач отримала кредит у сумі 1500 гривень строком до 30.12.2013 року зі сплатою відсотків в сумі 420 гривень. В забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором 17.12.2013 року було укладено договір поруки між ТОВ «Служба термінового кредитування» та ОСОБА_4 в межах суми зобов'язань у розмірі 50 гривень. Оскільки ОСОБА_3 належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконувала, у неї уторилась заборгованість у розмірі 24 790 грн., яка складається з суми кредиту у розмірі 1500 грн. та пені в сумі 23 290 грн., яку позивач просив стягнути наступним чином: з відповідача ОСОБА_4 заборгованість за кредитом в сумі 50 гривень, з відповідача ОСОБА_3 заборгованість в сумі 24 790 гривень та судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2016 року задоволено позов ТОВ «Служба термінового кредитування» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Служба термінового кредитування» 50 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 35 від 17.12.2013 року та договором поруки від 17.12.2013 року, а також судовий збір в сумі 2 грн. 76 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Служба термінового кредитування» 24 790 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 35 від 17.12.2013 року, а також судовий збір в сумі 1375,24 грн.

23.03.2018 року ОСОБА_3 поштою направила заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 03.04.2018 року заяву ОСОБА_3 було залишено без розгляду у зв'язку с пропуском строку на звернення з такою заявою та не поданням до суду заяви про поновлення пропущеного строку.

03.05.2018 року ОСОБА_3 повторно було подано заяву про перегляд заочного рішення суду з заявою про поновлення пропущеного строку на подання такої заяви.

Ухвалою суду від 10.05.2018 року ОСОБА_3 поновлено строк для звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 24.07.2018 року заяву ОСОБА_3 про скасування заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2016 року по цивільній справі за позовом ТОВ «Служба термінового кредитування» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2016 року по цивільній справі за позовом ТОВ «Служба термінового кредитування» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Служба термінового кредитування» 50 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 35 від 17.12.2013 року та договором поруки від 17.12.2013 року, а також судовий збір в сумі 2,76 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Служба термінового кредитування» 24790 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 35 від 17.12.2013 року, а також судовий збір в сумі 1375,24 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв»язку з порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилалась у скарзі на порушення судом норм процесуального права: неповідомлення її про наявність справи, не направлення копії судового рішення, безпідставне зазначення відповідачем ОСОБА_4, яку вона не уповноважувала бути поручителем, для визначення підсудності справи Шевенківського суду м. Запоріжжя, в той час як вона мешкає в іншій області на значній відстані від цього суду; не перевірено доводів її відзиву на позов судом. Також вказувала, що жодним доказом позивач не підтвердив обставини надання їй кредиту та отримання нею цих грошових коштів, якими мають бути лише первинні бухгалтерські документи, але суд на підставі лише кредитного договору вважав доведеними вимоги позивача. Вважає, що світлина з її зображенням, надана позивачем, не може бути доказом укладення нею договору з позивачем та отримання нею кредиту 17.12.2013р. у офісі позивача, оскільки згідно табелю обліку робочого часу вона в день, яким датовано укладення договору, перебувала на підприємстві на своєму робочому місці та його не покидала. Крім того, вказувала на неправильне вирішення її клопотання щодо позовної давності, неврахування судом вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України.

У відзиву на апеляційну скаргу позивач зазначав, що суд повно та всебічно встано-

вив всі обставини у справі щодо отримання кредиту відповідачем, користування ним, ви-

значення сторонами 10-річного строку позовної давності , та ухвалив законне і обгрунто-

ване рішення про задоволення позову.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дачу, час та місце розгляду справи,

до судового засідання апеляційного суду 10 квітня 2019р. не з»явились.

Від позивача надійшло клопотання про проведення апеляційного розгляду за відсутності його представника.

Від ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку з її відрядженням до м. Києва строком на 2 дні: 10 та 11 квітня 2019р.

Між тим, колегія за матеріалами справи встановила, що ОСОБА_3 двічі в ході розгляду справи після скасування судом заочного рішення за її заявою відкладала розгляд справи за такими підставами як відрядження (Т. 1 а.с. 183-184, 216-219). Крім того, відповідач до суду з»явилась лише один раз, надаючи весь час клопотання про розгляд справи у її відсутності ( Т. 1 а.с. 134, 144, 150, 202, 203).

Зважаючи на вказані обставини, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності сторін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за такими підставами.

Судом установлено, що 17.12.2013р. між ТОВ «Служба термінового кредитування» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 35. Відповідно до укладеного договору відповідач отримала кредит в сумі 1500 гривень строком до 30.12.2013 року включно, зобов'язавшись повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 2% за кожен день користування кредитом. Всього до 30.12.2013 року ОСОБА_3 зобов'язалась сплатити 1920 гривень, в тому числі повернути кредит в сумі 1500 грн. та сплатити відсотки в сумі 420 грн. Порядок погашення кредиту, нарахування процентів, пені за кредитним договором визначений розділами 3, 6 договору.

17.12.2013 року між ТОВ «Служба термінового кредитування» та ОСОБА_4 на забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 забезпечується виконання ОСОБА_3 зобов'язань частково. Передбачена договором відповідальність ОСОБА_4 перед ТОВ «Служба термінового кредитування» обмежується загальною сумою 50 гривень.

У наданому відповідачем ОСОБА_3 відзиві на позовну заяву зазначається, що на момент укладення кредитного договору 17.12.2013 року вона у м. Запоріжжі не перебувала, оскільки була на робочому місці в приміщенні ДП «СхідГЗК», розташованому у м. Жовтні Води Дніпровської області, що, на її думку, підтверджується табелем обліку робочого часу за грудень 2013 року (а.с. 167).

Однак суд вважав, що є інші докази, які спростовують вказану версію подій 17 грудня 2013р., висловлену відповідачем ОСОБА_3

Так, суд послався на надану стороною позивача світлину, на якій зображено ОСОБА_3 в офісі позивача, яка була зроблена саме 17.12.2013р. під час укладення договору про кредитування відповідача строком до 30.12.2013р.

Оцінивши всі докази у сукупності, а саме, договір, підписаний ОСОБА_3, що не було оспорено та спростовано відповідачем, надану світлину, часткове виконання відповідачем умов договору щодо сплати процентів, суд вважав, що договірні відносини на підставі цього договору існують і доведені позивачем. Зважаючи на те, що до теперішнього часу сума кредиту в розмірі 1500 грн. не повернута відповідачем позивачеві, суд вважав також обґрунтованим нарахування відповідачу пені, узгодженої договором, а тому стягнув з поручителя ОСОБА_4 в межах її поруки 50 грн., та всю решту суми заборгованості у розмірі 24 790 грн. з позичальника ОСОБА_3

Перевіркою доводів ОСОБА_3 щодо процесуальних порушень, допущених судом, з»ясовано наступне.

Відповідно до стаття 376 ЦПК України: частина 1 - підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 вказаної норми процесуального закону, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У частині 3 вказаної статті передбачені підстави для обов»язкового скасування оскаржуваного рішення, якими, зокрема, є розгляд справи за відсутності не повідомленого учасника справи.

У статті 378 ЦПК України передбачено обов»язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення порушення судом правил територіальної юрисдикції (підсудності).

З приводу доводів відповідача ОСОБА_3 про те, що її не повідомляли про розгляд справи, їй не направлено копію позовної заяви встановлено, що ці обставини мали місце до ухвалення заочного рішення судом, оскільки остання просто не отримувала судову кореспонденцію за адресою свого місця мешкання: АДРЕСА_1, тому всі спрямовані їй із суду документи та судові повістки повертались без вручення із зазначенням «закінчення терміну зберігання» (Т. 1 а.с. 41, 45).

Копія заочного рішення їй також направлена судом на вказану адресу.

Отже, суд дотримувався свого процесуального обов»язку з направлення позовної заяви, судових повісток і копії рішення відповідачу ОСОБА_3, проте остання у поштовому відділенні кореспонденцію не отримувала.

Після звернення з заявою про перегляд заочного рішенні суду від 11.10.2016р. ОСОБА_3 регулярно стала отримувати судову кореспонденцію, а тому при розгляді справи після скасування заочного рішення відповідач належним чином повідомлялась, була обізнана про хід розгляду справи, скористалась своїми процесуальними права на надання відзиву, спрямування заяв по суті справи та наявних у неї доказів, які приймались судом.

Що стосується доводів скарги про штучне створення позивачем обставин для обрання підсудності в м. Запоріжжі шляхом надання договору поруки з ОСОБА_4, яку вона не знає та на поручительство не обирала, то в цій частині колегія виходить із презумпції правомірності правочину, яка полягає в тому, що доки договір не визнано недійсним, він вважається чинним та законним.

Відтак, маючи двох відповідачів, за цим позовом позивач міг обирати підсудність за місцем реєстрації або місцем мешкання чи знаходження одного з відповідачів, що прямо передбачено пунктом 15 статті 28 ЦПК України. Тому подання позову до Шевченківського суду м. Запоріжжя за адресою місця реєстрації відповідача ОСОБА_4 не свідчить про порушення правил територіальної підсудності.

З урахування вищенаведеного аналізу процесуальних порушень, які є безумовними підставами для скасування оскаржуваного рішення, колегія не встановила таких порушень з боку суду.

Всі решта наголошених процесуальних порушень можуть бути підставами для скасування рішення суду лише у разі, якщо суд неправильно вирішив справу, а тому мають аналізуватись одночасно з іншими доводами скарги про неправильне вирішення спору між сторонами у справі.

Щодо недоведеності позивачем укладення нею кредитного договору та отримання коштів, колегія в цій частині погоджується з висновком суду про те, що такі обставини підтверджуються матеріалами справи.

Так, до кредитного договору № 35 від 17.12.2013 року, сторонами якого зазначені: як кредитодавець - ТОВ «Служба термінового кредитування», як позичальник - ОСОБА_3, долучено копію паспорту останньої та її РНОКПП ( а.с. 7-8).

Також позивач надав світлину ОСОБА_3, яка не заперечувала своє зображення на ній, а також не пояснила наявність такої світлини у позивача, якщо вважати, що вона не перебуває у будь-яких відносинах з позивачем. Також не пояснювала, як в такому разі копія її паспорту та РНОКПП опинились у позивача.

Тому колегія вважає, що суд на підставі цих доказів зробив вірний висновок про укладення між сторонами вищенаведеного кредитного договору.

Той факт, що у табелю відпрацьованого робочого часу у ОСОБА_3 17.12.2013р. проставлено як повний відпрацьований робочий день, не може спростувати всі вище- перелічені аргументи, оскільки нею не надано доказів, що вона не могла вийти та фактично не виходила за межі території свого підприємства.

ОСОБА_3 в скарзі наголошує на тому, що позивач не надав первинної бухгалтерської документації, яка б підтверджувала саме отримання нею кредитних коштів в сумі 1500 грн., зокрема, наприклад касового ордеру.

Однак, в пункті 2.2 кредитного договору зазначено, що позичальник шляхом укладання цього кредитного договору підтверджує отримання суми кредиту у повному обсязі.

За змістом пункту 2.3 кредитного договору, кредитодавець може відстрочити позичальнику повернення кредиту на строк, не більший 14 календарних днів, але у цьому випадку позичальник має сплатити кредитодавцю проценти, визначені в п. 3.1 даного договору, та проценти за час наданої відстрочки.

З наданого позивачем табличного розрахунку вбачається, що ОСОБА_3 вісім разів брала відстрочку повернення кредиту, сплачуючи позивачу відсотки кожного разу у сумі 420 грн. ( Т. 1 а.с. 9-11).

В подальшому, з 24.06.2014р. перестала брати відстрочку, але і кредитних коштів не повернула.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору, у разі несвоєчасного повернення позичаль-

ником обумовленої суми кредиту та нарахованої плати за користування кредитом до позичальника застосовуються штрафні санкції згідно п. 6.2 договору.

Пункт 6.2 передбачає, що за порушення строків повернення кредиту сплачувати кредитодавцю неустойку у вигляді пені з розрахунку 2 (два) відсотки від суми кредиту, що вказана в п. 1.2 договору за кожен день прострочення платежу за кредитним договором.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку ОСОБА_3 належним чином зобов'язання з повернення грошових коштів не виконала, в результаті чого станом на 27.07.2016 року виникла заборгованість в загальній сумі 24840 гривень, з яких 1500 гривень заборгованість по кредиту, 23 340 гривень пеня. Проценти були сплачені відповідачем ОСОБА_3

Перевіривши доводи скарги в частині невірного застосування судом положень законів про позовну давність, колегія визнає їх обґрунтованими з огляду на такі обставини.

Вказуючи, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки він складає згідно з п. 7.4 Умов надання та обслуговування кредитів 10 років, суд взяв ці дані з відповіді позивача на відзив відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву.

Між тим, матеріали справи не містять вказаних Умов надання та обслуговування кредитів, а положення кредитного договору не дублюють цих умов щодо позовної давності.

Отже, в самому кредитному договорі сторонами не узгоджувався збільшений строк позовної давності, Умови надання та обслуговування кредитів не надані позивачем. До того ж, згідно з положеннями статті 259 ЦК України збільшений строк позовної давності встановлюється сторонами окремим договором, який має бути підписаний сторонами.

Такого договору про збільшення строку позовної давності не надано позивачем, а тому колегія вважає, що домовленість між сторонами про збільшення строку позовної давності до 10 років відсутня.

В такому разі до основної суми заборгованості слід застосовувати загальний строк позовної давності у 3 роки, а для неустойки - спеціальний терміном у 1 рік.

Заборгованість виникла з 24.06.2014р., а з позовом до суду позивач звернувся 01.08.2016р., тому строк позовної давності щодо тіла кредиту не сплив, та ця сума у розмірі 1500 грн. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3

Пеня нарахована на цю заборгованість за тілом кредиту з 25.05.2014р. по 27.07.2016р. в сумі 23 340 грн., але в річний строк позовної давності вкладається лише період з 01.08.2015р. по 27.07.2016р., а пеня за цей період буде становити - 9360 грн. (розрахунок: від загального нарахованого розміру пені в сумі 23340 слід відрахувати її розмір в сумі 13 980 грн., нарахований до 01.08.2015р.).

Також відповідач ОСОБА_3 вказувала, що у відзиві на позов просила звернути увагу суду на положення ч. 3 статті 551 ЦК України, але суд не знайшов підстав для застосування цієї норми, на чому акцентує увагу відповідач в скарзі.

Дійсно, судом зазначено, що підстав для зменшення суми пені у відповідності до ч. 3 статті 551 ЦК України не вбачається, оскільки відповідачем ОСОБА_3 не зазначено жодної обставини, яка б мала істотне значення та могла б бути підставою для зменшення неустойки.

Але колегія вважає, що висновки суду в цій частині є суперечливими.

Так, відповідно до ч. 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Хоч перелік підстав для зменшення розміру неустойки, застосованої до боржника за договором, не є чітко передбаченим законодавством та визначається за внутрішнім переконанням судді, однак ВГСУ та ВС все ж таки визначив деякі підстави для визнання обставин винятковими та застосування зменшення нейстойки, зокрема, вказавши про неспіврозмірність або відсутність збитків, понесених позивачем (або відсутність доказів понесення таких збитків).

Зважаючи на вимоги ч. 3 статті 551 ЦК України та з урахуванням обставин цієї справи, у якій позивачем взагалі не зазначено про свої збитки у зв»язку з невиконання боржником обов»язку з погашення суми кредиту у розмірі 1500 грн., при тому, що заборгованість за відсотками у неї відсутня, колегія вважає неспівмірною суму неустойки навіть у розмірі 9 360 грн., що вкладається в межі позовної давності, з сумою основного боргу, який неустойка перевищує в 6 разів. Тому колегія вважає за необхідне зменшити розмір пені до 50 % від вказаного розміру, тобто до 4680 грн.

Таким чином, розмір стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача буде становити 4680 грн. + 1500 грн. = 6 180 грн.

Також колегія звертає увагу на те, що поручитель не міг один відповідати в межах встановленого зобов»язання на суму 50 грн., оскільки в цій частині він залишається солідарним з позичальником боржником. Але суд помилково стягнув цю суму лише з поручителя, що суперечить положенням ст. 543 ЦК України.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія скасовує рішення суду в частині вирішення вимог до поручителя та стягує заборгованість у розмірі 50 грн. в солідарному порядку з обох відповідачів, а решту заборгованості за мінусом 50 грн., тобто у сумі 6130 грн. стягує з відповідача ОСОБА_3, змінюючи рішення суду в частині визначення розміру заборгованості.

Змінюючи рішення суду, колегія змінює у відповідності до вимог ст.. 141 ЦПК України і порядок розподілу та розмір судових витрат.

Так, позивачем за подання позову сплачено судовий збір в сумі 1378 грн., який підлягає компенсації позивачеві за рахунок відповідачів пропорційно до задоволених вимог.

Судовий збір у сумі 1378 грн. сплачено за позовні вимоги у розмірі 24 840 грн., а задоволено позов до поручителя в сумі 50 грн., до ОСОБА_3 в сумі 6180 грн. Тому належить стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача судовий збір в сумі 2 грн. 77 коп., з відповідача ОСОБА_3 - 6180 х 1378 : 24840 = 342,84 грн.

Натомість, за подання апеляційної скарги ОСОБА_3 сплачено судовий збір в сумі 2067 грн., задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 на суму 18 660 грн., тому на її корить з позивача належить до компенсації сума судового збору у розмірі: 2067 х 18660 : 24840 = 1552,75 грн.

Шляхом зарахування сум судового збору належних позивачу та відповідачу ОСОБА_3 на користь один одному, маємо суму, яку слід компенсувати відповідачу ОСОБА_3 за рахунок позивача: 1552,75 - 342,84 = 1209,91 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року у цій справі скасувати в частині вирішення позовних вимог до поручителя ОСОБА_4 і судових витрат та змінити в частині розміру стягнутої з ОСОБА_3 заборгованості.

Позов ТОВ «Служба термінового кредитування» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про солідарне стягнення частини боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ТОВ «Служба термінового кредитування» заборгованість кредитним

договором № 35 від 17.12.2013р. в сумі 50 (п»ятдесят) гривень.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Служба термінового кредитування» заборгованості по пені до 4680 (чотири тисячі шістсот вісімдесят) грн., у зв»язку з чим вважати стягнутою суму заборгованості за кредитним договором № 35 від 17.12.2013р. в загальному розмірі 6130 (шість тисяч сто тридцять) грн., в тому числі, за тілом кредиту 1450 (одна тисяча чотириста п»ятдесят) грн. та за пенею в сумі 4680 ( чотири тисячі шістсот вісімдесят) грн.

Стягнути з ТОВ «Служба термінового кредитування» на користь ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 1209 (одна тисяча двісті дев»ять) гривень 91 копійки.

В решті рішення залишити без змін (розмір стягнутого тіла кредиту).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 квітня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.