Справа № 496/1935/16-ц
Провадження № 2/496/519/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2019 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Пендюри Л.О.

за участю секретаря - Богдан Ю.В.

представника відповідача - ОСОБА_10.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 30.04.2014 року у розмірі 191584,81 доларів США, з яких заборгованість за основною сумою - 135000 доларів США, заборгованість за процентами - 56584,81 доларів США.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідач 30.04.2014 року отримав від нього в борг 135000 доларів США в строк до 01.12.2014 року, про що власноруч написав відповідну розписку. На даний час відповідач не виконав взяте на себе зобов`язання щодо повернення вказаних грошових коштів, у зв`язку з чим він змушений звернутись з даним позовом до суду. Крім цього вважає, що відповідач повинен сплатити йому відсотки за користування позикою, які встановлено на рівні облікової ставки НБУ, починаючи з наступного дня від отримання грошових коштів до моменту звернення до суду з вказаним позовом та становлять 56584,81 доларів США.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд в позові відмовити. При цьому зазначає, що в розписці вказано, що ОСОБА_3 від ОСОБА_1 у період з 2012 року по 2013 рік грошові кошти в сумі 135 тис. доларів США, про те, ОСОБА_4 вказаних грошей в борг не отримував. Вони разом вели бізнес в с. В.Дальник Біляївського району та на ринку «7-й км» з виробництва одягу зі шкіри, оптової торгівлі шкіросировини, шкурами та шкірою, що підтверджується оголошеннями фірми Furstile у всеукраїнсько рекламно-інформаційному журналі «Швейное дело» (ІНФОРМАЦІЯ_1), в яких вказаний мобільний номер позивача, та у тому числі доданим до позову Витягом з Єдиного державного реєстру, а також клопотання про арешт майна, де ОСОБА_1 чітко вказує знаряддя виробництва, шкіроматеріалів та самі засоби виробництва, продукції. В грудні 2013 року ними були закуплені шкіри у Фінляндії на суму 135 тис. доларів США. Ведення спільного бізнесу та витрачання коштів у тому числі 135 тис. доларів США підтверджуються чорновими записами ведення бухгалтерії виконаними як самим ОСОБА_1 так і його дружиною, в яких і фігурують записи про 135 тис. доларів США. Посилаючись на вказані обставини відповідач просив в позові відмовити.

Позивач відповідь на відзив суду не подав.

Позивач в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. При цьому пояснив, що позивач увійшов в його справу в 2009 році і з того часу до 2015 року вони вели спільний бізнес, розподіляли витрати і розписували фінанси. Їх діяльність була пов`язана з закупівлею та переробкою хутра і шкіри в АДРЕСА_2 . Закупівлі здійснювали спільно. Останнього разу вони закупили в Фінляндії хвости та шкури песця на загальну суму 165000 доларів США. Вони регулярно їздили зі своїми роботами на виставки по всій Україні і їх рекламували у журналах. Інкасацією товару займався ОСОБА_1 Зазначає, що почерк у розписці схожий на його, але саму розписку він не писав та гроші в борг не отримував. Вони між собою робили звірку, оскільки виробництвом займався він в с. В.Дальник, а реалізацією на 7 км. ОСОБА_6 . У вказаний період він ( ОСОБА_2 ) ніякого майна не придбав.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона працювала бухгалтером у ОСОБА_1 з 2011 року. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 працювали разом - перший займався виробництвом, а другий - реалізацією товарів із хутра та шкіри. Касою займався ОСОБА_1 , а вона вела програму «1С». Згодом ОСОБА_1 звільнив її.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що працювала з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в 2014 році. Вона приїхала на переробку хвостика пісца та інших шкір, було багато бракованої сировини. У сторін були нормальні відносин, вони разом закуповували сировину шкір. Про обставини боргу в 135000 доларів США нічого не знає.

Заслухавши відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13.

В правовій позиції, сформованій Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України зазначено, що договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13.12.2017 року справа № 309/3458/14-ц).

В судовому засіданні встановлено, що сторони з 2009 року до 2015 року вели спільний бізнес з переробки шкір, шкіроматеріалів, виготовлення з них продукції та її реалізації. Виробництво здійснював ОСОБА_2 в с. В. Дальник Біляївського району, а реалізацією продукції займався ОСОБА_1 .. Крім цього, вони разом здійснювали закупівлю шкір та шкіроматеріалів. Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , поясненнями відповідача та копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідно до якого ОСОБА_2 займається виробництвом одягу зі шкіри, оптовою торгівлею шкірсировиною, шкурами та шкірою; оптовою торгівлею одягом і взуттям (а.с. 12).

Про те, копії оголошень у всеукраїнському рекламно-інформаційному журналі «Швейное дело» (ІНФОРМАЦІЯ_1), копії чорнових записів ведення бухгалтерії наданих відповідачем, суд не приймає до уваги оскільки вони не містять відомостей про осіб, які їх склали, а також відношення сторін до фірми «Furstile» (а.с. 177-197).

До позовної заяви позивачем надано копію розписки від 30.04.2014 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 в період з 2012 по 2013 рік отримав від громадянина ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 135000 доларів США і зобов`язався повернути йому вказану суму до 01.12.2014 року. Вказана копія розписки належним чином не завірена та не зазначено де знаходиться її оригінал (а.с.8).

14.09.2018 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розгляд справи проводити у його відсутність і не заперечує проти винесення заочного рішення по справі (а.с. 210), після чого до судових засідань не з`являвся.

Згідно п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Судом було роз`яснено позивачу права на подачу клопотання щодо призначення у справі судової почеркознавчої експертизи для підтвердження написання відповідачем боргової розписки шляхом направлення на його адресу листа від 21.06.2019 року, який ним було отримано 27.07.2019 року, про що свідчить його підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення, про те відповідного клопотання від позивача до суду не надійшло (а.с. 230, 231).

06.09.2019 року Біляївський районний суд Одеської області знову роз`яснив позивачу ОСОБА_1 заперечення факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів та написання розписки від 30.04.2014 року та наголошував, що відповідач не може реалізувати своє право на призначення експертизи, так як згідно «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» для почеркознавчої експертизи необхідно надати оригінал розписки, та просив надати оригінал розписки від 30.04.2014 року для огляду в судовому засіданні, а у разі подачі представником відповідача клопотання про призначення почеркознавчої експертизи - для долучення до матеріалів справи (а.с.234). Вказаний лист ОСОБА_1 було отримано 28.09.2019 року, про що свідчить підпис останнього на повідомленні про вручення поштового відправлення, про те оригінал розписки позивачем суду не надано (а.с.235).

Суд не приймає до уваги ксерокопію розписки від 30.04.2014 року, надану позивачем разом з позовною заявою, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, 2, 5, 6 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи те, що позивач не надав суду оригінал боргової розписки відповідача від 30.04.2014 року, а тому суд не приймає до уваги копію розписки, яка міститься в матеріалах справи, як належний та допустимий доказ отримання відповідачем грошових коштів у борг.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за процентами у розмірі 56584,81 доларів США за користування грошовими коштами та судових витрат по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи те, що позивач не надав належних та допустимих доказів отримання відповідачем грошових коштів у борг, а тому в позовних вимогах щодо стягнення заборгованості за процентами також слід відмовити.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 1047, 1048 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 78, 79, 81, 85, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня отримання його повного тексту до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області.

Суддя Л.О. Пендюра

Повне судове рішення складено 04.11.2019 року