Провадження № 2/582/200/19
Справа № 582/591/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2019 р.

Недригайлівський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Петен Я.Л.,

за участю секретаря Климась С.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Недригайлів за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , с. Коровинці, Недригайлівського району Сумської області, до ОСОБА_3 , с. Коровинці, Недригайлівського району Сумської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

06 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся до суду з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням у АДРЕСА_1 .

Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на будинок від 30.01.1989, є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , і проживає у вказаному будинку постійно. Крім нього, у вказаному будинку зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_3 , відповідач по справі. Шлюб розірвано заочним рішенням Недригайлівським районним судом Сумської області від 19.12.2018. Відповідач, хоч і зареєстрована у спірному будинку, але з вересня жовтня 2018 року там не проживає. Зазначає, що відповідач добровільно відмовляється знятися з реєстрації у вказаному будинку.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Менько Д.Д. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Валюх Ю.В. позовні вимоги не визнали, просили у позові відмовити повністю. Відповідач зазначила, що проживає у даному будинку вже 20 років, але у жовтні 2018 року тимчасово поїхала проживати до дочки, бо позивач її змусив, здійснював психологічний і моральний тиск, тому вона змушена була виїхати, «бігав за нею з вилами, з ножами, викликав поліцію, не пускав у хату». До поліції вона не зверталась. Про розірвання шлюбу вона нічого не знала, бо будь яких документів щодо розірвання шлюбу не отримувала. У неї до позивача особиста образа. Спочатку він склав заповіт і половину майна заповів їй. Потім все переписав на своїх дітей. Ключ у неї від будинку є, там ще залишились її особисті речі. Зазначила, що іншого житла вона не має. Також пояснила, що навесні вона приїжджала город сажати. Десь у вересні 2018 року забрала речі та вирішила пожити у доньки. На даний час проживає у батьківській хаті, бо їй нікуди йти.

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що даний позов задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Коровинці, Недригайлівського району Сумської області, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Недригайлівським РВ УМВС України в Сумській області у січні 2002 року (а.с.4).

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 30 січня 1989 року позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на житловий будинок видане на підставі рішення виконкому Недригайлівської районної ради народних депутатів від 17 січня 1989 року № 13 "Про оформлення прав власності на житлові будинки в сільській місцевості" (а.с.10).

03 серпня 1991 року позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з відповідачем по справі ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.11).

Заочним рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 19 грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.8).

З довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Коровинською сільською радою Недригайлівського району Сумської області 03.04.2019 за вих. № 266 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , голова домогосподарства, позивач по справі, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , колишня дружина, відповідач по справі (а.с.7).

З довідки, виданої виконавчим комітетом Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області 03.04.2019 за вих. № 269, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач по справі, місце проживання якої зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає за адресою реєстрації з жовтня місяця 2018 року (а.с.6).

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що відповідач ОСОБА_3 попросила його, як водія, перевезти речі, близько року назад на автомобілі Газ-54 у с. Дігтярівка Недригайлівського району, речі перевозив двічі, сторони знає більше 20 років, як сім`ю.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою сторін. Пояснила, що сім`я перестала проживати разом ltcm 25.09.2018. Відповідач скаржилась на чоловіка, що виганяв. Бачила, що щоб перевезти речі машина приїжджала двічі у різні дні. При поділі майна були присутні працівники сільської ради. Вона, живе по сусідству близько 10 років. В той день біля двору була "скора" та поліція.

Допитана у судовому засіданні як свідок дочка позивача, ОСОБА_7 , пояснила, що батько з дружиною прожив 28 років добре, а потім батько захворів, у нього хвороба Паркінсона. Відповідачу стало важко з ним, почались сварки. ЇЇ викликав голова сільської ради. Пояснила, що вона пропонувала відповідачу залишитись проживати і далі, але ОСОБА_3 не хотіла та відмовилась готувати і прати. Поїхала відповідач 25.09.2018. У жовтні 2018 року ще раз приїжджала. Сказала, що не може з ним жити.

Допитана у судовому засіданні як свідок дочка позивача, ОСОБА_8 , пояснила, що сварки між батьком та дружиною почались років 2 назад. 25.09.2018 виїхала, а у жовтні приїжджала ще раз. Зазначила, що ОСОБА_3 добровільно поїхала з будинку.

З інформації Недригайлівського ВП Роменського ВП ГУНП України в Сумській області від 13.08.2019, наданої на запит суду за вих. № 5365/70/01-2019 вбачається, що до Недригайлівського ВП Роменського ВП ГУНП України в Сумській області заяв від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , жителів с. Коровинці, Недригайлівського району, не надходило (а.с.58).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, відповідно до умов якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частини другої статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника будинку та визнання їх такими, що втратили право користування, у тому числі й колишніх, сам факт переїзду (добровільного або вимушеного) без оцінки законності такого виселення або ж втрати права користування, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/19-ц (провадження № 14-298цс19).

Враховуючи зазначене права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переїзду відповідача до житла іншої особи не є безумовною підставою для втрати права на користування житлом колишніми членами сім`ї власника цього нерухомого майна.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 641/2647/17.

До того ж, станом на день звернення позивача до суду (06.05.2019), з моменту виїзду відповідача пройшло лише шість місяців, протягом яких вона ще поверталась «обробляти город», що не заперечувалось позивачем.

Таким чином суд доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 , с. Коровинці, Недригайлівського району Сумської області, до ОСОБА_3 , с. Коровинці, Недригайлівського району Сумської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням п.п. 5 п. 15 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України від 15.12.2017, до Сумського апеляційного суду через Недригайлівський районний суд Сумської області.

Повне рішення складено 01 листопада 2019 року.

Суддя:підпис З оригіналом згідно

Суддя : Я. Л. Петен