Справа № 333/7020/15-ц
№ пр.2/333/395/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запорожжя у складі:

головуючого судді Ярошенко А.Г.

за участі секретаря Мінаєвої В.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (м. Запоріжжя, вул.. Ситова 6/20) до ОСОБА_4 (м. Запоріжжя, вул.. Гаврилова 5/10) про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулись з позовом до суду мотивуючи свої вимоги тим, що з 20.06.2009 року сторони перебувають у шлюбі, у 2012 року шлюбні відносини були припинені. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Звернувшись про матеріально допомогу на утримання дитини відповідач відмовив в ній позивачу у звязку з чим позивач просить стягнути аліменти на утримання дитини та на своє утримання оскільки є інвалідом третьої групи та не може постійно працювати.

Позивач та її представник наполягали на задоволенні позовної заяви з підстави викладених у матеріалах цивільної справи.

Представник відповідача частково заперечувала проти позову пославшись, що відповідач не заперечує проти стягнення аліментів у твердій грошовій сумі 1200, 00 грн.

Вислухавши сторін, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку.

З 20.06.2009 року сторони перебувають у шлюбі, у 2012 року шлюбні відносини були припинені. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Звернувшись про матеріально допомогу на утримання дитини. Позивач має третю групу інвалідності. Відповідач офіційно не працевлаштований, від другого шлюбу має на утриманні неповнолітню дитину.

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

На підставі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Отже, законодавець покладає обовязок на батьків спільно утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 183 ч. 1 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до вимог ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати своїх дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний і моральний розвиток, а відповідно до ст. 180 цього Кодексу батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

У звязку з викладеним, враховуючи, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, а також те, що дитина проживає разом з матірю яка є інвалідом третьої групи, виходячи з принципу розумності та справедливості, зважаючи на те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також, матеріальний стан відповідача (останній не має офіційного працевлаштування та має на утримані неповнолітню дитину від другого шлюбу), а тому з урахуванням всіх вище перелічених обставин суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу про стягнення аліментів на дитину у розмірі ј частини із всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісяця.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Відповідно до довідки МСЕК від 15.06.2015 року позивач є інвалідом 3 групи. Однак відповідач не в змозі надавати таку матеріальну допомогу оскільки є офіційного не працевлаштованим, має на утримані неповнолітню дитину від другого шлюбу та зобовязаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини від першого шлюбу.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Однак жодних доказів про підтвердження свого матеріального стану позивачем до суду надано не було, що не уможливлює суд зробити перевірку чи всі доходи які має позивач забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Враховуючи вище викладене, виходячи з принципу розумності та справедливості суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення аліментів на її утримання не підлягає задоволенню.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справа про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. У звязку з чим вимога позивача про негайне виконання рішення є мотивованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 27 Конвенції про права дитини, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 180, 181, 182, 183 Сімейного кодексу України, а також ст.ст. ст. 208, 209, 212-215, 367, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (м. Запоріжжя, вул.. Ситова 6/20) до ОСОБА_4 (м. Запоріжжя, вул.. Гаврилова 5/10) про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти на користь ОСОБА_1, аліменти на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 15.09.2015 року.

Допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах за 1 місяць.

В іншій частині позову - відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 15.04.2019 року

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції.

Суддя Комунарського районного

суду м. Запоріжжя А.Г. Ярошенко