Справа № 463/1056/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/1774/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 січня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_7 , приватного нотаріуса Грищенко Наталі Олександрівни, третя особа: Львівська місцева прокуратура №1, про визнання недійсною та скасування довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Наталією Олександрівною від 04 грудня 2014 року, зареєстрованої в реєстрі за №3582, виданої ОСОБА_7 на представлення її прав та інтересів; скасування відомостей в Єдиному реєстрі довіреностей про видачу ОСОБА_7 довіреності від 04.12.2014 року, зареєстрованої в реєстрі за №3582.

В обгрунтування позову покликалась на те, що відповідач ОСОБА_7 не могла видати такої довіреності, оскільки жодного разу в судові засідання, які тривають протягом сімнадцяти років, вона не з`являлася. Крім того, на думку позивача, є обґрунтованими підстави вважати, що відповідач давно померла, оскільки згідно відомостей ЛКП-504 ОСОБА_7 24.07.2014 року знята з реєстрації за місцем свого проживання, тобто, знята з реєстрації ще задовго до видачі оспорюваної довіреності. Також в довіреності відсутній підпис ОСОБА_7 , а замість неї довіреність підписано іншою особою, довіреність видано на 8-х осіб з правом передоручення.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , приватного нотаріуса Грищенко Наталі Олександрівни, третя особа: Львівська місцева прокуратура № 1 про визнання довіреності недійсною відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом про визнання довіреності, як правочину, недійсною. В оспорюваній довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Наталією Олександрівною 04 грудня 2014 року серія НАК № 205739, відсутній підпис довірителя, довіреність було підписана іншою особою - ОСОБА_8 , як вказано у довіреності за усним дорученням відповідача - ОСОБА_7 . У довіреності також вказано, що у зв`язку з хворобою та похилим віком ОСОБА_7 і за її дорученням, довіреність підписана ОСОБА_8 , однак не вказано, якими саме захворюваннями хворіє довіритель, та чи можуть вони впливати на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Зазначає, що на підставі довіреності, яка оскаржується, представник відповідача - ОСОБА_5 , звернулась із заявою, в якій від імені ОСОБА_4 погодилася залишити за собою нереалізоване на прилюдних торгах майно боржника - ОСОБА_1 та внаслідок дій представника майно було передано відповідачу. Про вказане свідчить постанова державного виконавця Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивовара Р.І від 29.01.2016 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу від 29.01.2016 року. Отже дії, вчинені представником по довіреності, впливають на права та обов`язки позивача, а отже виникає необхідність у визнанні довіреності недійсною, яка вчинена особою, котра не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Вважає, що судом першої інстанції необгрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про проведення судової експертизи для встановлення психічного стану особи під час підписання довіреності та про виклик свідка ОСОБА_8 для допиту у судовому засіданні. Крім того зазначає, що довіреність від 04 грудня 2014 року, не відповідає вимогам закону, оскільки зазначені відомості про місце проживання не відповідають дійсності. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Згідно ч.3 ст.244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті (ч.1-2 ст.245 ЦК України).

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З долученої до матеріалів справи копії оспорюваної позивачкою довіреності вбачається, що така була видана ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для представництва її інтересів, довіреність посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Наталією Олександрівною, зареєстрована в реєстрі за №3582.

Оспорюючи довіреність, видану ОСОБА_7 , з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивачка в позові покликалася на те, що ОСОБА_7 померла, а відтак не могла уповноважувати ОСОБА_8 на підписання від її імені оспорюваної довіреності, у довіреності не зазначено, якими захворюваннями хворіє ОСОБА_7 , які б перешкоджали їй особисто прочитати зміст доручення та власноручно його підписати.

Що стосується тверджень апелянта про те, що ОСОБА_7 на день складання та підписання оспорюваної довіреності померла, то такі були спростовані інформацією, отриманою судом першої інстанції про відсутність актового запису про смерть ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім цього, такі доводи апелянта спростовуються копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто, в той час, коли справа перебувала у провадженні Львівського апеляційного суду.

Вищенаведене спростовує твердження апелянта про те, що довіреність не могла бути підписана ОСОБА_7 , оскільки вона померла.

На думку колегії суддів не може бути визнана недійсною довіреність лише з тих підстав, що у ній неправильно зазначено місце реєстрації ОСОБА_7 , оскільки з інформації, наданої ЛКП 504, ОСОБА_7 23 липня 2014 року була знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , вважає таку підставу для визнання недійсною довіреності формальною.

Відповідно до ч. 4 ст.207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Відповідно до пункту 6 Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, у разі якщо за фізична особа, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати правочин і заяву або інший документ, такі підписує інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього.

Згаданий Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не вимагає від нотаріуса зазначати хвороби чи фізичні вади, які перешкоджають фізичній особі власноручно підписати правочин, особисто його прочитати.

За вищенаведеного, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про наявність підстав для визнання недійсною оспорюваної віреності, оскільки довіреність підписана не власноручно ОСОБА_7 , а за її усним дорученням Дмитрик О .М. , без зазначення захворювань, які перешкоджали ОСОБА_7 особисто прочитати та власноручно підписати довіреність.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що не вважає порушенням закону підписання довіреності від імені ОСОБА_7 іншою особою - ОСОБА_8 , оскільки таке не суперечить вимогам ст. 207 ЦК України та положенням вищезазначеного Порядку, а також таке здійснено з дотриманням чіткої процедури: довіреність прочитана нотаріусом вголос, її зміст роз`яснено, особу ОСОБА_8 нотаріусом встановлено, про що зазначено в самій довіреності.

Аналізуючи правомірність посвідчення оспорюваної видачі оскаржуваної довіреності, суд першої інстанції дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про дотримання при посвідченні пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, згідно з яким дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Зі змісту оспорюваної довіреності вбачається, що «особу ОСОБА_7 встановлено, її дієздатність перевірено», що свідчить про дотримання нотаріусом вимог чинного законодавства.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що в позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на сумніви стосовно здатності ОСОБА_7 під час підписання довіреності розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується абзацом 8 позовної заяви.

З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2017 року представником позивача була подана заява про уточнення позовних вимог, у прийнятті якої судом було відмовлено, у якій позивачка, як на підставу для визнання довіреності недійсною, зазначила ст. 225 ЦК України, відповідно до якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

До заяви про уточнення позовних вимог було долучено клопотання про призначення комплексної судової психолого - психіатричної експертизи, яку обґрунтовано тим, що враховуючи поважний вік відповідачки ОСОБА_7 , якій на день складання довіреності виповнилося 94 роки, виникають об`єктивні сумніви в тому, що хвороби, лікування та поважний вік можуть всіляко впливати на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Підставою недійсності правочину за ст. 225 ЦК України є не усвідомлення значення дій дієздатною фізичною особою та (або) неможливість керувати ними в момент вчинення правочину.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, судом має бути встановлена неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Такий стан може бути зумовлений тимчасовим психічним розладом, нервовим потрясінням, алкогольним, наркотичним, токсичним сп`янінням.

Для цього позивачу необхідно довести наявність тих фактичних даних, які підтверджують вчинення правочину саме у момент не усвідомлення своїх дій. Такими даними можуть бути показання свідків про поведінку особи, медичні документи, звуковідеозапис тощо. Іншими доказами, на обов`язковості яких наголошує Верховний Суд, є висновок судово- психіатричної експертизи.

Проаналізувавши зміст клопотання представника позивачки про проведення комплексної судової психолого - психіатричної експертизи (т.1 а.с. 102-103), колегія суддів звертає увагу на те, що клопотання не містить обґрунтувань виниклих у позивачки під час розгляду справи судом першої інстанції сумнівів у поведінці ОСОБА_7 , сумнівів щодо її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання та посвідчення оспорюваної довіреності, а відтак обгрунтувань необхідності призначення зазначеної експертизи, а поважний вік особи ОСОБА_7 , якій на день посвідчення довіреності виповнилося 94 роки, за відсутності інших фактичних даних, які б свідчили про психічний стан особи, не може бути достатньою і беззаперечною підставою для призначення судової психолого - психіатричної експертизи.

Крім цього, в апеляційній скарзі апелянт не просив суд апеляційної інстанції призначити судово - психіатричну експертизу ОСОБА_7 , не звертався з таким письмовим клопотанням до суду апеляційної інстанції.

Крім цього, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а відтак судом апеляційної інстанції могло вирішуватись клопотання про призначення лише посмертної судово - психіатричної експертизи, однак таке клопотання в суді апеляційної інстанції не заявлялось.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції при розгляді даної справи взагалі не з`ясовував фактичних обставин справи щодо визнання оспорюваної довіреності недійсною, з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, оскільки 22.01.2018 року в судовому засіданні відмовив у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог, що підтверджується журналом судового засідання від 22.01.2018 року, у зв`язку з чим зазначені обставини не досліджувались судом першої інстанції, і оскаржуване рішення суду не містить висновків суду першої інстанції щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсною оспорюваної довіреності з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 січня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.10.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.