Справа №731/513/18
Провадження №2/731/12/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2019 року Варвинський районний суд Чернігівської області

в складі судді Семенченка О.М.,

з участю секретаря Трохименко Т.І.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги

щодо предмета спору, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Варвинського районного суду Чернігівської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецавтомото», про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на транспортні засоби, а також позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на транспортні засоби, -

В С Т А Н О В И В:

23 жовтня 2018 року до Варвинського районного суду Чернігівської області надійшла зазначена позовна заява.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, поданої 15 січня 2019 року (а.с. 127-130, том 1), позивачка просить:

- визнати спільним майном подружжя: автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску, вартістю 231 000 грн.; причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску, вартістю 108 000 грн.; автомобіль марки «HYUNDAI H200» д.н. НОМЕР_1 , який вона оцінює в 176 967 грн.;

- визнати недійсними, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 3 листопада 2018 року та видані ТОВ «Спецавтомото», договори купівлі-продажу: автомобіля марки «DAF 95XF 430» д.н. НОМЕР_2 за №7449/18/003923; автомобіля марки «HYUNDAI H200» д.н. НОМЕР_1 за №7449/18/003925 та причепа марки «LATRE 96-3105» д.н. НОМЕР_3 за №7449/18/ 003924 ;

- виділити у її власність 1/2 частку автомобіля марки «DAF 95XF 430» д.н. НОМЕР_2 , вартістю 231 000 грн.; 1/2 частку причепа «LATRE 96-3105» д.н. СВ 5047 ХТ, вартістю 108 000 грн.; 1/2 частку автомобіля марки «HYUNDAI H200» д.н. НОМЕР_1 , вартістю 176 967 грн.;

- стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 понесені нею судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що з 20 серпня 2008 року до 18 серпня 2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти було придбано: автомобіль марки «DAF 95XF 430» д.н. НОМЕР_2 , 2005 року випуску, вартістю 231 000 грн; причіп «LATRE 96-3105» д.н. НОМЕР_6, 1997 року випуску, вартістю 108 000 грн; автомобіль марки «HYUNDAI H200» д.н. НОМЕР_1 , який вона оцінює в 176 967 грн.

Зазначені транспортні засоби вважає спільною сумісною власністю подружжя.

Добровільно вирішити питання щодо розподілу майна ОСОБА_3 відмовився.

3 листопада 2018 року транспортні засоби були перереєстровані на ім`я ОСОБА_5 , який є батьком ОСОБА_3 .

При цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_5 діяли недобросовісно. Зокрема, ОСОБА_5 знав (не міг не знати), що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, згоди на укладення договорів купівлі-продажу вона не надавала. Таким чином ОСОБА_3 незаконно здійснив перереєстрацію спірних транспортних засобів на свого батька, а тому договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , від 3 листопада 2018 року за №7449/18/003923, №7449/18/003924, №7449/18/003925 та видані ТОВ «Спецавтомото», є недійсними.

20 листопада 2018 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 , в якому він просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі на тій підставі, що транспортні засоби придбавались не за сімейні кошти (а.с. 53-54, том 1). Зазначає, що автомобілі були придбані його батьком ОСОБА_5 для використання останнім у підприємницькій діяльності.

Крім того, 20 листопада 2018 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (а.с. 47-49, том 1). Просить визнати спільним сумісним майном подружжя та розподілити речі на загальну суму 77 850 грн, а саме:

-телевізор марки «SAMSUNG» - 5000 грн;

-холодильник марки «SAMSUNG» - 16 000 грн;

-морозильну камеру «ARISTON» - 6 000 грн;

-пральну машину марки «BEKO» - 4 000 грн;

-шафу-купе в спальню - 3 500 грн;

-меблі вітальні з дзеркалом;

- мебельний гарнітур (шафа для одягу, шафа з поличками та відділом для речей, стіл для письма та комп`ютера) - 4 500 грн;

-супутникову антену (тарілка) з тюнером - 3 000 грн;

- газову плиту з неіржавіючої сталі з електродуховкою - 7 000 грн;

- його комп`ютер власної збірки з монітором, мишкою, клавіатурою та колонками - 2 000 грн;

- акустику фірми «Genius 5.1» (5 динаміків, 1 саббуфер, дистанційний пульт) - 6 000 грн;

-душову кабіну з телефонним зв`язком, радіо - 5 000 грн;

-шафу під умивальник з дзеркалом у ванній кімнаті - 2 500 грн;

-жіночий велосипед - 1 700 грн;

-ковролін у трьох кімнатах - 1 000 грн;

-міжкімнатні двері (3 шт.) - 1 000 грн;

-мультиварку - 800 грн;

-пилосос - 700 грн;

-кухонні шафи - 4 500 грн;

-мікрохвильову піч - 700,00 грн;

- рулон дермонтину для оббивки м`яких меблів пастельного кольору (новий) - 1 000 грн;

-вентилятор - 150 грн;

-керамічний обігрівач - 300 грн.

4 грудня 2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на транспортні засоби (а.с. 75-76, том 1).

Ухвалою суду від 5 грудня 2018 року позов ОСОБА_5 прийнято до розгляду, залучено його до участі в справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, об`єднано позов третьої особи в одне провадження з первісним та зустрічним позовом, витребувано докази за клопотанням представника позивача за первісним позовом (а.с. 102-105, том 1).

З урахуванням уточненої позовної заяви про збільшення позовних вимог, поданої 18 березня 2019 року (а.с. 213, 214-216, том 1), третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 просить визнати за ним право особистої приватної власності на:

- автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску та причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску з моменту купівлі останніх, а саме з 14 червня 2012 року по дату перереєстрації на його ім`я, тобто до 3 листопада 2018 року;

- автомобіль марки «HYUNDAI H200» 2004 року випуску з моменту купівлі, а саме в період з 30 квітня 2009 року по дату перереєстрації на його ім`я, тобто до 3 листопада 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вищевказані транспортні засоби він придбав за особисті кошти, оскільки з 2004 року офіційно займається підприємницькою діяльністю, постійно отримує доходи і розвиває свій бізнес, тривалий час працював у ТОВ «Макіївка». Крім того, разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 вони продали двокімнатну квартиру у м . Прилуки , постійно отримують доходи від здачі в оренду належних їм земельних ділянок, вирощують для реалізації овочі та худобу. Водночас ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не мали ні коштів, ні потреби для придбання транспортних засобів. Зазначені автомобілі були зареєстровані на його сина ОСОБА_7 лише формально. Із зазначеною ОСОБА_1 оцінкою спірних автомобілів не погоджується, оскільки має висновки (акти) з експертної оцінки, з яких вбачається, що вартість кожного спірного транспортного засобу складає 10 000 грн.

15 січня 2019 року ухвалою суду задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову (а.с. 135-137, том 1), накладено арешт на автомобіль марки «DAF 95XF 430» д.н. НОМЕР_2 , причіп «LATRE 96-3105» д.н. НОМЕР_6, автомобіль марки «HYUNDAI H200» д.н. НОМЕР_1 , із забороною зняття з обліку, здійснення реєстраційних дій та відчуження їх у будь-який спосіб (а.с. 143-145, том 1).

Ухвалою суду від 15 січня 2019 року продовжено строк підготовчого провадження в справі, залучено ТОВ «Спецавтомото» третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, витребувано докази за клопотанням позивача за первісним позовом (а.с. 146-149, том 1).

8 лютого 2019 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ «Спецавтомото» надійшли заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с. 182-183, том 1).

8 лютого 2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецавтомото», про визнання права особистої власності на транспортні засоби (а.с. 198-200, том 1).

Ухвалою суду від 21 березня 2019 року позов ОСОБА_6 прийнято до розгляду, залучено її до участі в справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, об`єднано позов третьої особи в одне провадження з первісним та зустрічним позовом, а також з позовом третьої особи ОСОБА_5 (а.с. 241-243, том 1).

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 :

- автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску;

- причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску;

- автомобіль марки «HYUNDAI H200» 2004 року випуску.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що молоде подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не мали коштів на придбання вищевказаних транспортних засобів. Не було у них і потреби у придбанні вантажного автомобіля з причепом, цільовим призначенням якого є перевезення вантажів. Автомобілі за спільні сумісні кошти подружжя придбав її чоловік ОСОБА_5 , лише формально зареєструвавши на свого сина ОСОБА_7 . Вони з чоловіком весь час займались підприємницькою діяльністю, вирощували сільськогосподарську продукцію, тримали худобу та птицю, у 1999 році продали квартиру в м. Прилуки, що була їхньою спільною сумісною власністю.

10 квітня 2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 на позовні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 256-257, том 1). ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , задовольнити його зустрічний позов та позови ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які визнає. Зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Транспортні засоби придбавались його батьком ОСОБА_5 , адже в них з позивачкою за первісним позовом не було для цього коштів. Сама ОСОБА_1 навіть не вказала, коли саме було придбано автомобіль та за яку суму. Сама по собі наявність або відсутність письмової згоди особи, яка не вкладала кошти в придбання майна, не впливає на дійсність правочину. Доказів про наявність у нього та його колишньої дружини грошових коштів для придбання вартісних транспортних засобів матеріали справи не містять.

Ухвалою від 24 квітня 2019 року (а.с. 18-20, том 2) закрито підготовче провадженні у справі, задоволено клопотання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про виклик свідків (а.с. 96, 235, том 1), а також частково задоволено клопотання ОСОБА_11 (а.с. 234, том 1) та викликано позивачку ОСОБА_12 для надання особистих пояснень.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що з 2006 до 2008 року вона проживала однією сім`єю без укладення шлюбу та вели спільне господарство з відповідачем ОСОБА_3 Спочатку навчалися та проживали в Києві, потім повернулися в с. Журавка, де проживали у її батьків. 20 серпня 2008 року вони з ОСОБА_3 одружилися. Постійного місця роботи вона не мала, іноді допомагала своєму батькові-підприємцеві. З 2007 року вона працювала продавцем у свого батька - підприємця ОСОБА_11 З жовтня 2009 року по грудень 2010 року вона працювала бухгалтером у свого батька-підприємця ОСОБА_11 Деякий час перебувала на обліку у Варвинському районному центрі зайнятості. Потім ОСОБА_3 була надана земельна ділянка площею 5 га, на якій вони разом вирощували картоплю. Вирощену картоплю, а також картоплю, придбану у населення, возили продавати в міста Донецьк та Красноармійськ з осені і до весни. Картоплю зберігали в орендованих сховищах у Варвинського споживчого товариства. Фактично вони з чоловіком займалися підприємницькою діяльністю. Для цього вона розрахувалася з роботи, щоб допомагати чоловікові вирощувати та продавати картоплю. Гроші зберігали у свекра і накопичували для придбання квартири в м. Києві. Скільки картоплі вирощували за рік, скільки її реалізовували та на яку суму вона поясни не може. На зароблені гроші вони з чоловіком ОСОБА_3 в 2009 році купили вантажний автомобіль «HUNDAY» за 12000 доларів США, а в 2012 році - вантажний автомобіль «ДАФ» та причіп «ЛАТРЕ» за 25000 доларів США. Вважає придбані транспортні засоби їхньою спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках.

Позивачка також зазначила, що зустрічні позови та позови третіх осіб не визнає, пояснивши таке. Перші два роки після одруження вони з чоловіком жили у її батьків. Потім її батько в с. Журавка Варвинського району купив їм квартиру, оформив на себе. Він же за власні кошти провів ремонт в квартирі, придбав усі необхідні речі і після цього вони з чоловіком ОСОБА_3 туди перейшли проживати. Відповідач ОСОБА_3 не приймав участі у придбанні квартири, її ремонті та придбанні речей, які він просить визнати спільною сумісною власністю. Тому ні квартира, ні речі, що знаходяться в квартирі, їм не належать.

Представник позивачки адвокат Гезердава В.В. позов ОСОБА_1 підтримав, а зустрічний позов ОСОБА_3 та позови третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не визнав. Пояснив, що відповідно до ст. ст. 60, 65 СК України спірні автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. Крім того, фактичні шлюбні відносини позивачки та відповідача почалися раніше. Автомобілі придбано за спільні кошти подружжя для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідач ОСОБА_3 заперечив щодо заявленого позову його колишньою дружиною ОСОБА_1 та зазначив, що автомобілі, придбані його батьком ОСОБА_5 і не належали йому та його колишній дружині ОСОБА_1 . Разом з тим підтримав свій зустрічний позов щодо розподілу спільно нажитого майна.

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_3 пояснив, що вони з позивачкою ОСОБА_1 уклали шлюб і проживали разом десять років. ОСОБА_13 не було. ОСОБА_1 на момент одруження була студенткою п`ятого курсу, не працювала. Він допомагав своєму батькові, але його доходи були незначні. Деякий період його дружина допомагала своїм батькам. Був період, коли вона стояла на обліку у центрі зайнятості. Вісім років тому ОСОБА_1 купили квартиру. Квартира оформлена на тестя. Але ремонт в квартирі вони робили за спільні з дружиною кошти. Все майно в квартиру вони придбавала також разом з ОСОБА_1 , зокрема придбали у квартиру телевізор, холодильник, пральну машину, морозильну камеру, різні меблі, газову плиту, кухонну побутову техніку та багато іншого. Всі чеки на покупки залишились у ОСОБА_1 , яка залишилася проживати в квартирі.

В серпні 2018 року шлюб було розірвано.

Вантажний автомобіль «HYUNDAI H200» у 2009 році його батько ОСОБА_5 купив собі для заняття підприємницькою діяльністю, якою він займався з 2004 року. Так само у 2012 році його батько купував вантажний автомобіль «DAF» та причіп «ЛАТРЕ». Купував зазначені транспортні засоби ОСОБА_5 без його участі. І тільки після того, як автомобілі були куплені, батько повідомив про придбання. Чому батько оформив документи про власника автомобілів на нього, він пояснити не може, але зазначив, що на цих автомобілях він іноді допомагав батькові у його підприємницькій діяльності. Тому після розірвання шлюбу він переоформив транспортні засоби на батька, адже вони придбані за батькові кошти.

Представник відповідача адвокат Дуденок О.О. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, зустрічний позов ОСОБА_3 підтримала, позови третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнала. Пояснила, що ОСОБА_3 взагалі не придбавав спірних автомобілів, навіть не знає ціни, оскільки його батько ОСОБА_5 сам вибирав транспортні засоби, оплачував покупки та потім використовував автомобілі у своїй підприємницькій діяльності. Щодо зустрічного позову зазначила, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали у квартирі батьків позивачки. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 пішов з квартири, а всі речі та документи залишились там. Тому в нього немає доказів на підтвердження зустрічного позову, всі докази у позивачки. Коли точно придбавалися речі пояснити не може.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 свої позовні вимоги підтримав на тій підставі, що він здійснював купівлю спірних автомобілів за власні кошти для зайняття підприємницькою діяльністю. Ні син, ні його дружина не приймали участі у придбанні автомобілів, ніколи ними не володіли. Син допомагав йому фізично, але це були поодинокі випадки. Разом з тим він не допускав, що зареєструвавши автомобілі на сина ОСОБА_3 , може поставити під сумнів його особисте право власності на них. Проти первісного позову заперечив з тих же підстав. Позовні вимоги третьої особи ОСОБА_6 визнає.

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_5 пояснив, що він займається підприємницькою діяльністю з 2004 року. Для цього йому потрібні транспортні засоби, які він періодично придбавав, ремонтував, мав для цього ремонтну базу, гаражі та площадки для зберігання автомобілів. Автомобіль марки «DAF 95XF 430» д.н.з. НОМЕР_2 , причіп «LATRE 96-3105» д.н.з. НОМЕР_3 та автомобіль марки «HYUNDAI H200» д.н.з. НОМЕР_1 відносяться до вантажних, придбані ним особисто за власні кошти і використовувалися ним виключно в цілях підприємницької діяльності. Картоплю вирощував він сам у невеликій кількості, на своїх землях незначної площі, сам возив її у Донецьк. Син ОСОБА_14 йому іноді допомагав в перевезенні вантажів, за що він допомагав синові. Невістка ОСОБА_1 двічі перебирала картоплю та двічі їздила з сином в Донецьк. Більше ніякої участі в веденні господарства вона не приймала. За те, що допомагали, вони з дружиною допомагали їм продуктами харчування, грошима. Коли купував автомобілі, оформив їх на сина через свій похилий вік. Але транспортні засоби завжди знаходилися у нього і він ними розпоряджався. ОСОБА_1 ніколи цим не цікавилася і не знала на кого були оформлені транспортні засоби. Про це довідався батько позивачки і після розірвання шлюбу скористався цим. У нього є ще й інші автомобілі, які також оформлені на сина, але це було до його одруження.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 , свої позовні вимоги підтримала, просить визнати спірні транспортні засоби спільною сумісною власністю її та її чоловіка ОСОБА_5 та визнати за нею право на одну другу частку, проти первісного позову заперечила.

Допитана як свідок ОСОБА_6 пояснила, що вони з чоловіком ОСОБА_5 все життя працювали, були підприємцями, а тому мали кошти, у тому числі і для придбання автомобілів. Купували автомобілі разом з чоловіком. Вона особисто давала продавцеві гроші на придбання одного з автомобілів у сумі 14 000 доларів США. Потім купували автомобілі ще. Автомобілі стояли в них дома. Син у всьому їм допомагав. Справжньої сім`ї у сина ОСОБА_7 не було, хоча він і був у шлюбі. Стосунки не склалися з самого початку. Півроку після одруження син жив з ними, а його дружина - окремо у своїх батьків. Потім пішов до дружини. Згодом батько ОСОБА_1 купив квартиру, зареєстрував її на себе і діти перейшли проживати туди. Квартиру вони облаштували, купили меблі, побутову техніку. Дітей у молодого подружжя не було. Стосунки не складалися. Син часто і тривалий період проживав у них. Невістка до них майже не ходила: приходила один-два рази на рік. Господарства вони ніякого не вели. ОСОБА_1 іноді допомагала своїм батькам у їхній підприємницькій діяльності. Згодом сім`я розпалась остаточно. Син ОСОБА_14 залишив усе спільно нажите майно і перейшов проживати до них. Вони з чоловіком сподівались, що син з невісткою знову зійдуться, але виявилося, що у неї вже нова сім`я.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецавтомото» свого представника в судове засідання не направили, надіслали заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 194, том 1) та письмові заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с. 182-183, том 1), просять відмовити у задоволенні первісного позову в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів через його необґрунтованість та безпідставність. Пояснюють, що при оформленні договорів ними як посередниками були дотримані вимоги чинного законодавства, отримано всі необхідні документи: від продавця (власника) - паспорт та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, від покупця - паспорт. При цьому комітент (продавець) з покупцем здійснили розрахунок за автомобілі самостійно. Вважають, що позивач ОСОБА_1 має право лише на компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Заслухавши пояснення сторін, представників сторін та третіх осіб, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що з 20 серпня 2008 року до 18 серпня 2018 року позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 та відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7, 34, том 1).

За період шлюбу на ім`я відповідача ОСОБА_3 було зареєстровано у встановленому порядку такі транспортні засоби:

- автомобіль марки «HYUNDAI H200» д.н. НОМЕР_1 , який 30 квітня 2009 року зареєстровано на ОСОБА_3 ;

- автомобіль марки «DAF 95XF 430» д.н. НОМЕР_2 , який 4 червня 2012 року зареєстровано на ОСОБА_3 ;

- причіп «LATRE 96-3105» д.н. НОМЕР_3 , який 4 червня 2012 року зареєстровано на ОСОБА_3 (а.с. 118, 174, 175).

Саме на ці транспортні засоби позивачка ОСОБА_1 заявила позовні вимоги про визнання їх спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з положень ст. 60 Сімейного кодексу України. Відповідач ОСОБА_3 заперечує щодо заявленого позову на тій підставі, що майно придбане його батьком за особисті кошти.

Згідно зі статтею 328 ЦК України , право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що спірні транспортні засоби були куплені ОСОБА_5 в 2009 та 2012 роках у приватних осіб. Це підтверджується показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а також допитаних в суді в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Зокрема, свідок ОСОБА_15 повідомив, що ОСОБА_5 попросив його, як людину з досвідом в питаннях експлуатації великовантажних автомобілів, допомогти придбати автомобіль у невідомого йому громадянина, який мешкав поблизу м. Києва. Оглядали автомобіль «DAF». Автомобіль потребував ремонту. З ними були ще ОСОБА_17 та якийсь чоловік років до сорока. ОСОБА_5 придбав автомобіль та заплатив за нього гроші. Автомобіль «ДАФ» разом з причепом «ЛАТРЕ» в той же день ОСОБА_5 доставив до себе додому в с. Журавку Варвинського району.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що він як спеціаліст їздив з ОСОБА_5 на його прохання купувати автомобіль «DAF». Було це навесні, років п`ять тому, а може і більше. Крім них з ОСОБА_5 , при купівлі авто був ще ОСОБА_15 Оплачував покупку ОСОБА_5 Автомобіль було придбано за ціною 20 000 доларів США. До нього додому вони автомобіль і пригнали. При реєстрації транспортного засобу він присутній не був.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, з наведеного вбачається, що автомобілі були придбані за договором купівлі-продажу. При цьому покупцем є ОСОБА_5 , оскільки саме він прийняв автомобілі та за них сплатив певні грошові суми, виконавши умови, передбачені ст. 655 ЦК України.

Суд визнає показання свідків такими, що відповідають дійсності, оскільки вони узгоджуються з іншими обставинами справи, встановленими в судовому засіданні.

Зокрема, позивачка ОСОБА_1 не змогла пояснити за яких обставин було придбано автомобілі та за які кошти.

Посилання позивачки ОСОБА_1 , що вона та її колишній чоловік ОСОБА_3 займалися підприємницькою діяльністю, а саме, вирощували картоплю та продавали її, і що за рахунок цього накопичили кошти на придбання спірних автомобілів, не підтверджуються доказами. Зокрема, жоден із подружжя не були зареєстровані у встановленому законом порядку приватними підприємцями. Відсутні і будь-які докази того, що позивачці ОСОБА_1 чи відповідачеві ОСОБА_3 були виділені земельні ділянки для вирощування картоплі, про які зазначає позивачка. Крім того, з довідки, виданої Журавською сільською радою ОСОБА_5 , вбачається, що йому виділено земельну ділянку лише для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, що не дає можливості на такій земельній ділянці вирощувати десятки тон картоплі, про які зазначає позивачка ОСОБА_1 .

При цьому позивачка зазначила, що саме за виручені гроші від продажі картоплі нею та її колишнім чоловіком були придбані спірні автомобілі.

Проте зазначені позивачкою обставини придбання автомобілів не знайшли свого підтвердження доказами та спростовуються показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які зазначили, що саме на прохання ОСОБА_5 вони приймали участь у придбанні спірних автомобіля «ДАФ» та причепа «Латре». При цьому не були присутні ні позивачка ОСОБА_1 , ні її чоловік ОСОБА_3 . Крім того, позивачка в судовому засіданні не змогла пояснити яку суму коштів вони заощадили на придбання транспортних засобів та яка їх вартість.

В своїх поясненнях ОСОБА_1 стверджувала, що всі виручені грошові кошти від продажі картоплі її чоловік ОСОБА_3 передавав своєму батькові ОСОБА_5 . Проте таке твердження не може сприйняте судом як правдиве, оскільки молоде подружжя разом з батьками відповідача однією сім`єю не були, разом не проживали, спільного господарства не вели. До того ж стосунки позивачки з батьками відповідача не були тісними та довірливими. За таких обставин на розсуд будь-якої досвідченої людини, здатної аналізувати події та факти, передача грошей сторонній особі на зберігання не може сприйматися розумною та достовірною.

Посилання позивачки на те, що вони з ОСОБА_3 в період з 2006 до 2008 року перебували в фактичних шлюбних відносинах і до укладення шлюбу заощадили певні кошти також нічим не підтверджено в судовому засіданні. Крім того, позивачка в цей час навчалася в університеті, що виключало можливість заощаджувати будь-які кошти.

До того ж суд вбачає протиріччя в самих поясненнях позивачки. В одному випадку позивачка ОСОБА_1 стверджує, що гроші збирали та придбали транспортні засоби в 2009 та в 2012 роках для заняття підприємницькою діяльністю. В іншому випадку вона зазначала, що гроші заощаджували для придбання квартири в м. Києві.

Таким чином, суд вважає, що позивачкою не надано відповідних доказів, які підтверджували б ступінь участі працею та грошовими коштами її самої та колишнього чоловіка у придбанні транспортних засобів,

З матеріалів справи вбачається, що підприємницькою діяльністю займався ОСОБА_5 , який був належним чином зареєстрований приватним підприємцем в 2004 році (т. 1, а.с. 77), дійсно займався підприємницькою діяльністю протягом 2004-2019 років, мав значні доходи, що підтверджується податковими деклараціями. Крім того, у 1999 році була продана третьою особою ОСОБА_6 належна їй квартира у м . Прилуки (а.с. 77, 78, 81, 82-83, 84-85, 86, 87, 202, 203, 204, 205, 206, 217, 218, 219, 220-221, 222, 223, 224, 225). За характеристикою та призначенням спірні транспортні засоби відносяться до вантажних та можуть бути використані у підприємницькій діяльності.

Крім того, саме ОСОБА_5 виконав умови, які мають ознаки укладення договору купівлі-продажу, передбачені ст. 655 ЦК України, - прийняв майно та сплатив відповідну суму коштів.

Сам факт реєстрації транспортних засобів на свого сина ОСОБА_3 не може бути підставою визнання цього майна спільною сумісною власності його та колишньої дружини ОСОБА_1 , оскільки праця є основою створення та примноження власності громадян, а розмір часток визначається ступенем трудової участі кожного з них.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду №214/1520/15-ц від 24 жовтня 2018 року.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України у справах № 6-79цс13, № 6-2641цс15, майно, набуде подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на права спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режиму спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуде (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

За таких обставин суд приходить до переконання, що спірні транспортні засоби, зареєстровані в період шлюбу на відповідача ОСОБА_3 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбані не ними, не на їхні спільні кошти.

В судовому засіданні доведено, що подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не мали коштів для придбання вартісних транспортних засобів, оскільки ні один із подружжя не мали такого джерела доходів, які б забезпечили можливість заощадити необхідну суму коштів. Встановлено, що позивач та відповідачка проживали в квартирі, купленій батьками позивачки та наданій молодому подружжю для проживання. Постійного заробітку чи іншого джерела доходу подружжя не мали. Зокрема, з трудової книжки ОСОБА_18 вбачається, що вона лише періодично працювала у свого батька-підприємця продавцем, а потім бухгалтером. Деякий час перебувала на обліку у Центрі зайнятості, тривалий час не працювала взагалі.

Відповідач ОСОБА_3 також не надав суду доказів про його доходи як до моменту придбання транспортних засобів, так і в подальшому. Цю обставину визнав і сам відповідач ОСОБА_3 . Разом з тим, його батьки-підприємці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнали, що їхній син ОСОБА_14 надавав їм допомогу у веденні підприємницької діяльності. Проте підставою реєстрації транспортних засобів на відповідача ОСОБА_3 зазначають факт родинних відносин, а не його участь у підприємницькій діяльності.

Водночас відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 , допитаний як свідок, підтвердив, що вони з ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі, не мали грошових коштів для придбання вартісних транспортних засобів.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_12 відносно недійсності договорів суд зазначає наступне.

23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_3 з позовом про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 3-6, том 1).

2 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_3 отримав копію позову ОСОБА_1 від 23 жовтня 2018 року до ОСОБА_3 про поділ майна (транспортних засобів), яке є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 3-6, том 1) разом з ухвалою про відкриття провадження у справі, що підтверджується поштовим повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 44, том 1).

3 листопада 2018 року на підставі договорів комісії, гарантійних листів та договорів купівлі-продажу № 7449/18/003923, № 7449/18/003924, № 7449/18/003925 ОСОБА_3 при посередництві комісіонера ТОВ «Спецавтомото» продав автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску, причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску та автомобіль марки «HYUNDAI H200» 2004 року випуску, ОСОБА_5 (а.с. 118, 184, 185, 186, 187, 188, 189, 190, 191, 192, том 1).

Зазначені договори укладені відповідно до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1200 від 11 листопада 2009 року з наступними змінами.

Пунктом 43 Порядку передбачено, що на комісію приймаються транспортні засоби та їх складові частини, що мають ідентифікаційні номери, зареєстровані або зняті з обліку в уповноваженому органі МВС, або машини, зняті з обліку в Держпродспоживслужбі, для їх подальшої реалізації : від громадян України - за наявності паспорта громадянина України чи тимчасового посвідчення громадянина України, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта) або свідоцтва про реєстрацію машини, свідоцтва про спадщину, рішення суду або довідки на складову частину, що має ідентифікаційний номер, виданої уповноваженим органом МВС або Держпродспоживслужбою. На комісію можуть прийматися складові частини, що мають ідентифікаційні номери, на підставі документів, що підтверджують законність їх придбання.

Зі змісту договорів вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 надали комісіонеру - ТОВ «Спецавтомото», свої паспорти, а ОСОБА_3 також і свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів.

Правомірність дій комісіонера ТОВ «Спецавтомото» під час здійснення посередництва при укладенні договорів купівлі-продажу № 7449/18/003923, № 7449/18/003924, № 7449/18/003925 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ніким не оспорюється.

Водночас відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє.

Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід зауважити, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Такий правовий висновок сформований Верховним Судом України у постанові №6-17цс17 від 22 лютого 2017 року.

Оскільки суд не знайшов підстав для визнання спірних транспортних засобів спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , то суд не вбачає у діях відповідачів за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ознак недобросовісності.

За таких обставин у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецавтомото», про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, у задоволенні позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на транспортні засоби, а також у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на транспортні засоби слід відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_19 від 20 листопада 2018 року про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя (а.с. 47-49, том 1) також слід відмовити у зв`язку з тим, що він не підтверджений жодним доказом, а ОСОБА_1 позов не визнає.

Згідно з ч.1 та 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права подання доказів, їх дослідження та доведення їх переконливості.

Ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За клопотанням ОСОБА_3 був допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 , який повідомив суду, що ОСОБА_3 звертався до нього, як до друга, з приводу придбання майна. ОСОБА_3 купував у магазині «Ашан» телевізор, холодильник, акустичну систему. Проте коли це мало місце і кому придбавалися зазначені речі він пояснити не зміг. Свідок також зазначив, що проживали відповідач ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 у квартирі позивачки, окремо від батьків.

Проте, показання свідка ОСОБА_20 не доводять обґрунтованості позовних вимог позивача ОСОБА_3 .

Таким чином, судом не було встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання за ним права особистої власності на автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску; причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску; автомобіль марки «HYUNDAI H200» 2004 року випуску з моменту їх придбання з 14.06.2012 року слід залишити без задоволення, оскільки за клопотанням сторони позивача має бути застосована позовна давність.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 приймав участь при реєстрації спірних транспортних засобів на свого сина ОСОБА_3 , а тому ця обставина йому відома з 14.06.2012 року. З того часу до моменту звернення ОСОБА_5 до суду минуло сім років. У відповідності з ст. 257 ЦК України позовна давність встановлюється три роки. Підстав пропущення трирічного строку для звернення до суду з вимого про захист свого цивільного права позивач не звертався. Таким чином суд приходить до переконання, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, а тому в задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не підлягають задоволення з наступних підстав. Згідно зі ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В позовній заяві ОСОБА_6 зазначила, що її позовні вимоги слід задовольнити на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України, оскільки майно, автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску; причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску; автомобіль марки «HYUNDAI H200» 2004 року випуску нажиті спільно з її чоловіком ОСОБА_5 . Проте ОСОБА_6 не зазначила в чому полягає порушення її прав. З досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що позовні вимоги її чоловік ОСОБА_5 визнає, а тому суд вважає, що право позивача ОСОБА_6 не порушено і захисту в судовому порядку не потребує. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 , а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 141, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_9 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецавтомото» (, юридична адреса: 02105, м. Київ, вул. Павла Усенка, 8, офіс 5) про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та визнання недійсними договорів купівлі-продажу відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на транспортні засоби відмовити.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на транспортні засоби відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Варвинський районний суд Чернігівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Суддя О.М. Семенченко