Справа № 453/1182/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/676/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника АТ КБ «Приватбанк» -Гнатишака О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 20 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилається, що ОСОБА_1 , 05.06.2012 року, звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим власноручно підписав анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у ПриватБанку, тобто уклав Договір про надання банківських послуг, згідно якого отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. Банк свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та у межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач кредитні кошти не повернув, у зв`язку із чим у відповідача станом на 30.09.2017 року виникла заборгованість у сумі 45 667 грн. 79 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту, по відсотках за користування кредитними коштами, по пені комісії, а також штрафами (фіксована частина та процентна складова). Така заборгованість у межах позовної давності підлягає стягненню з відповідача.З наведених підстав просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 05.06.2012 року у розмірі 45 667 грн. 79 коп.

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», про визнання кредитного договору б/н від 05.06.2012 року недійсним.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не підписував Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 05.06.2012 року, кошти у сумі 4000.00 грн. не отримував, оскільки кредитну картку не отримував і кредитною карткою не користувався. Зазначає, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» у Сколівському відділенні були його анкетні та інші дані, необхідні для укладення договору, оскільки ще у 2005 році він дійсно отримував кредит у цьому банку, котрий вчасно погасив, і відповідач з цього приводу претензій до нього не має. За таких обставин вважає, що у даному випадку має місце використання посадовими особами Сколівського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» даних про його особу, без відповідної на це його згоди. З огляду на вказане, та з посиланням на положення ст. ст. 203-204, 215, 627 ЦК України, просить у первісному позові відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 20 грудня 2018 року у задоволенні первісних позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір, укладений 05.06.2012 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у спосіб підписання Анкети-заяви № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та одержання кредиту у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку - з моменту його укладення.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. судових витрат у справі.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», вважає його незаконним та необґрунтованим прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не взяв до уваги обставини, які мають значення для вирішення справ, що призвело до неправильного та неповного дослідження доказів та їх оцінки. Зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання по суті зустрічних позовних вимог, дійшов висновку про задоволення позову, залишивши поза увагою клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо визнання недійсним кредитного договору, укладеного між сторонами 05.06.2012 року, оскільки позивач з зустрічним позовом звернувся в 2018 році. Вказує, що задовольняючи зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції керувався лише висновками почеркознавчої експертизи та не врахував інші докази по справі, зокрема, копію анкети-заяви від 05.06.2012 року, виписку за кредитним договором, з якої чітко вбачається, що ОСОБА_1 за період 2012-2013 років неодноразово вносив кошти в рахунок погашення боргу та користувався кредитними коштами та здійснював погашення заборгованості. Звертає увагу на те, що відповідач жодного разу не звертався до банку з заявами щодо шахрайських дій з його карткою. Крім того, факт отримання відповідачем кредитної картки та кредитних коштів, відкриття карткового рахунку підтверджується фото відповідача, як клієнта, з кредитною карткою та випискою по картковому рахунку, протилежних доказів відповідачем надано не було, відсутність заборгованості не доведено. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» Гнатишака О.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно висновку експерта № 4155 криміналістичної експертизи з дослідження підписів, складеного 28.09.2018 року, з якого вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 , розташований в графі «Підпис» в розділі «Ознайомившись із мовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку» в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку б/н від 05.06.2012 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, з цих підстав визнав кредитний договір недійсним.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ПАТ «КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з недійсності кредитного договору, на підставі якого ПАТ «КБ «ПриватБанк» просив стягнути заборгованість зі ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Обгрунтовуючи позовну вимогу ПАТ «КБ «ПриваБанк» посилався на те, що 05.06.2012 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 4000.000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

З Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 08.06.2012 року, вбачається, що така заповнена від імені ОСОБА_1 , зазначені його анкетні дані, і на ній міститься підпис клієнта.

До вищезгаданої Анкети заяви долучені витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг, на яких відсутній підпис клієнта.

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 24.10.2017 року, долученим до матеріалів справи ПАТ КБ «ПриватБанк», заборгованість ОСОБА_1 складає 45 667, 79 грн., з яких: 2885, 13 грн. - заборгованість за кредитом; 36 731,81 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3400 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина); 2150,85 штраф (процентна складова).

Аналізуючи долучений позивачем розрахунок заборгованості, слід зазначити, що такий проведено виходячи з розміру кредитного ліміту 4000.00 грн., разом з тим як вбачається з Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 08.06.2012 року, розмір кредитного ліміту взагалі не зазначений, тобто, розмір кредитного ліміту сторонами не погоджувався.

Заперечуючи отримання кредитної картки та кредитних коштів, ОСОБА_1 ствердив, що не підписував Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 05.06.2012 року, кредитну картку не отримував, кредитною карткою не користувався, так як її не отримував, а відтак не міг користуватися кредитними коштами.

У зв`язку з тим, що не підписував Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 05.06.2012 року, ОСОБА_1 вважає що вказаний кредитний договір слід визнати недійсним.

Як вбачається з висновку експерта № 4155 криміналістичної експертизи з дослідження підписів, складеного 28.09.2018 року, підпис від імені ОСОБА_1 , розташований в графі «Підпис» в розділі «Ознайомившись із умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку» в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку б/н від 05.06.2012 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи висновок експерта № 4155 криміналістичної експертизи з дослідження підписів, складеного 28.09.2018 року, зі змісту якого вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 , розташований в графі «Підпис» в розділі «Ознайомившись із умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку» в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку б/н від 05.06.2012 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, що свідчить про відсутність у ОСОБА_1 волевиявлення на укладення кредитного договору, а відтак є підставою для визнання його недійсним, з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про підписання саме ОСОБА_1 Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 05.06.2012 року спростовуються висновком експерта № 4155 криміналістичної експертизи з дослідження підписів, складеного 28.09.2018 року.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 за період 2012-2013 років користувався кредитною карткою, отримував з карточки кредитні кошти, неодноразово вносив кошти в рахунок погашення заборгованості, оскільки ПАТ «КБ «ПриватБанк», всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції безспірних доказів на підтвердження отримання саме ОСОБА_1 кредитної картки на підставі Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 05.06.2012 року, не надано доказів того, що саме ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, що саме ним погашалася заборгованість за цією кредитною карткою.

Такі доводи апелянта є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дав оцінки долученій до матеріалів справи фотографії, на якій зображений ОСОБА_1 з кредитною карткою, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки з фотографії чітко не вбачається, яка саме картка знаходиться у ОСОБА_1 , який ствердив про те, що ще за довго до 2012 року отримував картку в ПАТ КБ «ПриватБанк» для соціальних виплат. Зазначена інформація ПАТ КБ «ПриватБанк» не була спростована.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, який дав належну оцінку зібраним у справі доказам, встановив фактичні обставини справи, та дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про безпідставність позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та підставність позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин,суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права,повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін,вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31.10.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.