Ухвала

Іменем України

01 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 703/2255/17

провадження № 61-2496ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Сбербанк» на постанову апеляційного суду Черкаської області від 27 грудня 2018 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства "Сбербанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В с т а н о в и в:

У липні 2017 року публічне акціонерне товариство "Сбербанк" (далі - ПАТ «Сбербанк») звернулося до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15 листопада 2013 року між ПАТ «ДБ Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №191#3, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти на поточні потреби в сумі 71 400 грн під 31% річних. 19 травня 2014 року ОСОБА_4 направлена вимога про дострокове повернення суми заборгованості, та вручена 27 травня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Оскільки, у порушення зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 кредитні кошти не повернув та не сплатив проценти нараховані за користування кредитом, станом на 03 травня 2017 року утворилась заборгованість в розмірі 370 714 грн 99 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 69 897 грн 55 коп., проценти за користування кредитом - 73 990 грн 27 коп., пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 143 380 грн 74 коп., пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 83 446 грн 43 коп., яку ПАТ «Сбербанк» просило стягнути.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Сбербанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за кредитним договором від 15 листопада 2013 року №191#3 в сумі 370 714 грн 99 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 27 грудня 2018 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

25 січня 2019 року Кирийчук І. М., яка діє в інтересах АТ «Сбербанк», надіслала засобами поштового зв'язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду Черкаської області від 27 грудня 2018 року.

В касаційній скарзі АТ «Сбербанк» просить суд касаційної інстанції оскаржувану постанову апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь АТ «Сбербанк» заборгованість за кредитним договором від 15 листопада 2013 року №191#3 в сумі 340 212 грн 97 коп.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зокрема, не враховано, що відповідно до пункту 6.4 кредитного договору від 15 листопада 2013 року №191#3 нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. Крім того, АТ «Сбербанк» зазначає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення ЦК України щодо визначення початку перебігу позовної давності.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваної постанови убачається, що 15 листопада 2013 року між ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 191#3, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти на поточні потреби у загальній сумі 71 400 грн під 31% річних.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного Договору відповідач зобов'язався своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, використовувати його за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору і своєчасно повернути кредит та сплатити нараховані проценти в порядку, передбаченому графіком повернення кредиту.

Пунктами 8.3, 8.4 та 8.5 Договору визначено, що сторони погодили те, що банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором. У разі, якщо банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором, то він зобов'язаний у письмовій формі повідомити про це позичальника. У разі отримання від банку письмової вимоги про дострокове повернення повної суми заборгованості, яка вказана в такій вимозі, позичальник зобов'язаний здійснити усі платежі на користь банку (при цьому строкові платежі за договором - проценти, комісійні винагороди, пені тощо повинні бути сплачені з урахуванням строку, що минув з дати, на яку банк здійснив розрахунок заборгованості за цим договором, і по дату повернення повної суми заборгованості за цим договором) в строк не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від банку.

19 травня 2014 року ОСОБА_4 надіслано повідомлення-вимогу про дострокове повернення повної суми заборгованості протягом тридцяти календарних днів з дня одержання вимоги, яку він отримав 27 травня 2014 року, однак, у порушення взятих на себе зобов'язань, кредитні кошти не повернув та не сплатив проценти, нараховані за користування кредитом, у зв'язку із чим станом на 03 травня 2017 року заборгованість за кредитним договором становить 370 714 грн 99 коп.

18 липня 2017 року ПАТ «Сбербанк» звернувся до суду із відповідним позовом.

12 вересня 2017 року Смілянським міськрайонним судом Черкаської області ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги банку задоволено в повному обсязі.

02 жовтня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду першої інстанції, в якій він ставив питання про застосування судом строку позовної давності до вимог банку.

Крім того, у заяві від 11 квітня 2018 року ОСОБА_4 просив суд розглядати справу у його відсутність та врахувати положення, викладені в заяві про перегляд заочного рішення щодо застосування строку позовної давності.

Однак судом першої інстанції не було досліджено та не надано правової оцінки вказаним доводам відповідача.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України визначено, зокрема, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Положеннями статей 256, 257, 258, 259 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається, зокрема, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи наведене, апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та приймаючи постанову про залишення без задоволення позовних вимог банку, дослідивши усі наявні в справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства правильно виходив із того, що банк реалізував своє право вимоги дострокового повернення повної суми заборгованості за Договором, надіславши боржнику відповідне повідомлення-вимогу, яке було отримано 27 травня 2014 року. Надіславши таке повідомлення-вимогу банк змінив строк виконання кредитного зобов'язання за Договором. Відтак право звернення до суду про стягнення суми боргу у банка виникло 27 червня 2014 року. Отже, ПАТ «Сбербанк» мало звернутися до суду в межах загального строку позовної давності, тобто до 27 червня 2017 року включно. Проте, ПАТ «Сбербанк» звернулося суду із позовом за захистом свого порушеного права 18 липня 2017 року, тобто поза межами позовної давності, про застосування якої заявлялося відповідачем, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваної постанови та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України,

Ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Сбербанк» на постанову апеляційного суду Черкаської області від 27 грудня 2018 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства "Сбербанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити на адресу акціонерного товариства «Сбербанк».

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська