У Х В А Л А

8 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 331/5054/15-ц

Провадження № 14-164 цс 19

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С. , Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом ОСОБА_3 (далі також - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (далі також - відповідач) про стягнення коштів

за касаційною скаргою відповідача на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року та на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 2 серпня 2018 року і

в с т а н о в и л а:

22 липня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача 708 335,74 грн за придбаний товар, інфляційні втрати в розмірі 55 250,19 грн і 3 % річних у розмірі 14 613,06 грн.

Позов мотивував такими обставинами:

- у період з 14 березня 2015 року до 31 березня 2015 року включно позивач замовив і купив у відповідача через магазин «Ельдорадо» (м. Запоріжжя, проспектЛеніна (Соборний), 53) пральні машини у кількості 89 штук (далі - товар) вартістю 708 335,74 грн, яку сплатив готівкою;

- відповідач обов'язок щодо передання придбаного позивачем товару не виконав;

- 30 квітня 2015 року позивач звернувся до відповідача з грошовою вимогою, яку той проігнорував, товар не передав, а сплачені гроші не повернув.

26 лютого 2016 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення, яким позовні вимоги задовольнив повністю.

7 квітня 2016 року Апеляційний суд Запорізької області ухвалою залишив без змін рішення суду першої інстанції.

2 листопада 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою скасував вказані судові рішення, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. Мотивував ухвалу тим, що суди першої й апеляційної інстанцій не визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які слід застосувати; не перевірили доводи відповідача про те, що, купуючи товар, позивач діяв не як фізична особа, а як підприємець; не надали належної правової оцінки договору № 15/839, укладеному позивачем як фізичною особою-підприємцем з відповідачем, і дійшли передчасного висновку про розгляд справи за правилами цивільного судочинства.

13 березня 2017 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення, яким задовольнив позовні вимоги: стягнув з відповідача на користь позивача 708 335,74 грн, інфляційні втрати в розмірі 55 250,19 грн і 3 % річних у розмірі 14 613,06 грн.

Під час нового розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у сторін господарсько-правового зобов'язання з огляду на таке:

- на спірні правовідносини поширюються приписи Закону України «Про захист справ споживачів»;

- додана до позовної заяви грошова вимога не відповідає ознакам належного доказу в розумінні статті 58 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки не містить інформацію щодо предмета доказування;

- додані до позовної заяви квитанції свідчать про готівковий розрахунок між сторонами, тоді як у господарських зобов'язаннях оплата здійснюється в безготівковій формі;

- якби позивач оплатив 162 356,78 грн і 164 027,78 грн протягом одного дня саме як фізична особа-підприємець, то це означало би, що відповідач має нести адміністративну відповідальність за перевищення меж готівкового розрахунку з фізичною особою-підприємцем за статтею 163-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Однак у матеріалах справи немає постанови про притягнення посадових осіб відповідача до адміністративної відповідальності за перевищення суми готівкових розрахунків з позивачем як з фізичною особою-підприємцем;

- торгівельний об'єкт, розташований за адресою: м. Запоріжжя, проспект Леніна (Соборний), 53, не є товарним складом або магазин-складом, тобто він не призначений для оптової торгівлі. А тому правовідносини сторін засновані на договорах роздрібної купівлі-продажу побутової техніки. Роздрібна купівля-продаж виключає будь-яку господарську діяльність зі сторони позивача, оскільки він є кінцевим споживачем продукції як фізична особа;

- факт реєстрації позивача як суб'єкта підприємницької діяльності не обмежує його право бути споживачем, якщо купівля товару підпадає під ознаки цивільно-правового договору.

Наявність підстав для задоволення позову суд обґрунтував так:

- свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_3 підтвердили факт придбання в березні 2015 року позивачем шляхом оплати готівкою товару в магазині «Ельдорадо» за адресою: м. Запоріжжя, проспект Леніна (Соборний), 53;

- наданий відповідачем відеозапис не є належним доказом на підтвердження відсутності факту оплати товару позивачем, оскільки в деяких записах неможливо встановити час, дату та місце їх здійснення;

- виявлення у квітні 2015 року в магазині «Ельдорадо» нестачі коштів на суму 794 160,63 грн, а також звернення відповідача із заявою до прокуратури щодо вчинення керівництвом магазину шахрайських дій не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки споживач не несе відповідальності за дії матеріально-відповідальних працівників відповідача, який має право у спосіб, встановлений чинним законодавством, стягнути з винних осіб кошти, нестачу яких виявив.

2 серпня 2018 року Апеляційний суд Запорізької області ухвалив постанову, якою залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Мотивував постанову так:

- відповідач не надав жодних заявок, рахунків-фактур, товарно-супровідних документів, актів звірок взаєморозрахунків, видаткових накладних, повідомлень про настання обставин непереборної сили, специфікацій чи інших документів, що відповідають предмету позовних вимог та визначені умовами договору № 15/839 від 23 лютого 2015 року як обов'язкові під час виконання вказаного договору; тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні відносини сторін виникли поза межами укладеного договору та на підставі Закону України «Про захист прав споживачів»;

- у матеріалах справи відсутні відомості про те, що товар був придбаний позивачем з метою здійснення підприємницької діяльності;

- претензія фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 24 квітня 2015 року та грошова вимога фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 25 червня 2015 року не свідчать про існування господарських відносин між сторонами, оскільки підтвердженням господарських операцій є первинні документи, а предмет вказаних документів не співпадає з предметом позовних вимог;

- доводи апелянта про те, що господарські відносини відповідача та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 існували більше трьох років (до моменту подання позову), і впродовж них позивач придбав у відповідача товари на суму понад 25 млн. грн, не є підставою вважати, що товар, який є об'єктом спору у цій справі, позивач придбав як фізична особа-підприємець;

- у матеріалах справи немає первинних документів, які свідчили би про передання товару позивачеві.

7 серпня 2018 року відповідач подав касаційну скаргу. Просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 2 серпня 2018 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційну скаргу обґрунтував так:

- з 2001 року позивач зареєстрований як фізична особа-підприємецьі регулярно здійснював діяльність з оптового та роздрібного продажу електропобутової техніки через низку торгових точок;

- протягом усього періоду співпраці фізична особа-підприємець ОСОБА_3 придбав у відповідача товари на суму понад 25 млн. грн;

- суди першої й апеляційної інстанцій не надали оцінки доказам у справі, а саме: претензії фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 № б/н від 24 квітня 2015 року; претензії фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 № б/н від 25 червня 2015 року; договору № 15/839 від 23 лютого 2015 року; видатковим та товарно-транспортним накладним, які є в матеріалах справи; адвокатському запиту адвоката Яценка Д. В. від 25 квітня 2015 року № 20/04/2015; обставинам придбання позивачем товару як споживачем у розумінні пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»; документальному оформленню передання товару від продавця (магазину) до споживача відповідно до чинних правил продажу; матеріалам кримінального провадження № 0001178;

- претензії від 24 квітня 2015 року та від 25 червня 2016 року, а також фіскальні чеки підтверджують системність практики придбання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 товарів у відповідача дрібним оптом за готівку на підставі фіскальних чеків. А тому суди розглянули справу з порушенням правил юрисдикції;

- суди першої й апеляційної інстанцій не зазначили, для яких особистих потреб позивач придбав товар;

- відповідач повністю виконав зобов'язання перед позивачем;

- досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 001178 встановлено, що старший касир ОСОБА_4 надавала незаконні вказівки на видання товару без фактичної оплати, зокрема, фізичній особі-підприємцюОСОБА_3 Обґрунтовує висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України № 6/11.1/1309 від 15 вересня 2016 року.

20 серпня 2018 року Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду ухвалою відкрив касаційне провадження.

4 січня 2019 року позивач подав відзив на касаційну скаргу. Мотивує тим, що відповідач не довів обставини, зазначені у касаційній скарзі. Так, сторони проводили розрахунки, форма яких неприпустима для господарсько-правових зобов'язань, що, на думку позивача, підтверджує цивільно-правовий характер спору. Суди першої й апеляційної інстанцій повністю виконали вказівки суду касаційної інстанції, сформульовані в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2016 року, встановили дійсний суб'єктний склад правовідносин, а також надали правильну оцінку договору № 15/839 839 від 23 лютого 2015 року. Суди не встановили, а відповідач не довів, що позивач мав намір використовувати товар для підприємницьких цілей. Стверджує, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 не є допустимим доказом у цивільній справі, оскільки вину у вчиненні кримінального правопорушення підтверджує лише обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили, а такого вироку щодо вказаної особи нема.

20 лютого 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

20 березня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.

З огляду на те, що відповідач оскаржує рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 2 серпня 2018 року, зокрема, з підстав порушення правил суб'єктної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Отже, Велика Палата Верховного Суду розглядатиме справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, частиною шостою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року та на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 2 серпня 2018 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 15 травня 2019 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкН. П. Лященко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаІ. В. Саприкіна
О. С. ЗолотніковО. М. Ситнік
О. Р. КібенкоО. С. Ткачук
Л. М. ЛобойкоВ. Ю. Уркевич
О. Г. Яновська