П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 706/424/18

провадження № 61-319 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В.М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 10 липня 2018 року в складі головуючого судді Олійника М. Ф. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 22 листопада 2018 року в складі колегії суддів: Новікова О. М., Вініченка Б. Б., Василенко Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 01 лютого 2006 року між ОСОБА_7 і корпорацією «Украгротех»; зобов'язати ОСОБА_5 і ОСОБА_6 надати йому у вигляді компенсації за використання протягом дев'яти років належного йому земельного паю площею 2,12 га, за період з 2006 по 2011 роки і 2013 рік, в одноразове користування площу в 14,84 га; стягнути з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на свою користь моральну шкоду в сумі 200000 грн за незаконний захват землі за їх кримінальні дії проти нього.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач після смерті його тітки ОСОБА_7 успадкував земельну ділянку площею 2,12 га, яка знаходиться на території Великосевастянівської сільської ради Христинівського району Черкаської області.

На момент смерті ОСОБА_7 земельною ділянкою на підставі договору оренди від 01 лютого 2006 року користувалася корпорація «Украгротех», яка розрахувалась з позивачем за користування ділянкою лише за 2005 рік.

ОСОБА_4 неодноразово звертався до директора Великосевастянівського відділення корпорації «Украгротех» ОСОБА_5 для отримання плати за користуванням вказаною земельною ділянкою, на що отримував відмову у зв'язку з відсутністю державного акта на землю саме на ім'я позивача.

Вважає, що корпорація «Украгротех» самовільно захопила його земельну ділянку разом з відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6, так як з 2007 року по 2011 рік а також у 2013 році він не отримав орендну плату.

Позивач також зазначив, що договір оренди земельної ділянки від 01 лютого 2006 року підроблений і не є дійсним. На час складання договору ОСОБА_7 було майже 84 роки та за нею постійно хтось наглядав у зв'язку з хворобою. Крім того, вона у той час проживала з позивачем і до них з укладенням договору ніхто не приходив. Договір оренди землі між ОСОБА_7 та корпорацією «Украгротех» був зареєстрований 01 лютого 2006 року, тобто через 8 місяців після смерті ОСОБА_7

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 10 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкасаької області від 22 листопада 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не є стороною договору оренди землі, який є предметом позову і дія якого припинена у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено, а тому позивачем не доведено яким чином саме відповідачами порушуються його права. Крім того, аналогічні позовні вимоги ОСОБА_4, лише до відповідачів корпорації «Украгротех» та Великосевастянівської сільської ради Христинівського району, вже були предметом судового розгляду у справі № 706/307/13-ц. Рішенням Христинівського районного суду в цій справі від 06 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року, у задоволенні позову було відмовлено повністю. Крім того, суд зазначили, що вимоги про зобов'язання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 надати позивачу у вигляді компенсації за самозахват протягом дев'яти років належного йому земельного паю площею 2,12 га, за сім років самозахвату: 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011 і 2013 роки, в одноразове користування площу в 14, 84 га не підлягають задоволенню, оскільки твердження щодо самозахвату ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельного паю належного ОСОБА_4 не підтверджуються жодним доказом, в тому числі вироком суду, який би набрав законну силу, а отже є необґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 10 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкасаької області від 22 листопада 2018 року, ухвалені судами в цій справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення в цій справі ухвалені без дотримання вимог процесуального права, оскільки судом першої інстанції була прийнята до розгляду позовна заява без підпису уповноваженої особи, а також суди не взяли до уваги всіх доказів, неповно встановили обставини справи, а тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи інших учасників справи.

Представник відповідачів ОСОБА_8 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити рішення судів попередніх інстанцій без змін, посилаючись на те, що вони ухвалені відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_7 була власником земельної ділянки площею 2,12 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Великосевастянівської сільської ради Христинівського району.

01 лютого 2005 року між ОСОБА_7 та корпорацією «Украгротех» був укладений договір оренди цієї земельної ділянки строком на 5 років. Договір зареєстрований у Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що вчинено запис від 01 лютого 2006 року за № 87, що стверджується копією договору оренди землі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла, залишивши заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7

Право на отримання орендної плати за договором від 01 лютого 2005 року перейшло до ОСОБА_4 у порядку спадкування та належить йому з часу відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 pоку.

Крім того, суди установили, що ці правовідносини вже були предметом розгляду судами в справі № 706/307/13-ц за позовом ОСОБА_4 до корпорації «Украгротех» та Великосевастянівської сільської ради Христинівського району про визнання договору оренди земельної ділянки від 01 лютого 2006 року недійсним. Рішенням Христинівського районного суду, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року, у задоволенні позову в цій справі було відмовлено повністю.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи обох касаційних скарг, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 42, 48 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи в цивільному процесі є, зокрема, сторони, а сторонами є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Частиною першою статті 51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Отже, чинним процесуальним законодавством саме на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Крім того, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду, ОСОБА_4, вказавши відповідачами в цій справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, просив визнати недійсним договір оренди від 01 лютого 2006 року, укладений між ОСОБА_7 і корпорацію «Украгротех», обґрунтовуючи свої вимоги підробкою, неукладенням договору оренди його тіткою ОСОБА_7, тобто його недійсністю, а також зобов'язати відповідачів надати йому компенсацію за «самозахват» цієї ділянки у вигляді надання у користування іншої земельної ділянки та відшкодування моральної шкоди, тобто вчинити дії, пов'язані з визнання угоди недійсною

При цьому питання про залучення відповідачем корпорації «Украгротех», яка є стороною договору оренди землі, що ж предметос спору в цій справі, позивач не ставив.

Установивши, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є стороною договору, договір вже припинив свою дію за закінченням строку договору, питання дійсності цього договору вже було предметом розгляду в цивільній справі №706/307/13-ц, і питання права власності ОСОБА_4 на цю земельну ділянку ніким не оспорюються й не порушуються, у тому числі й щодо користування нею, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через відсутність порушення прав позивача, у тому числі з боку відповідачів.

При цьому сторона договору в разі неотримання орендної плати не позбавлена заявити позов про стягнення такої плати або про розірвання договору та стягнення збитків.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що позов до суду першої інстанції був поданий особою, яка не мала таких повноважень, є необґрунтованими, оскільки позов було заявлено до суду у березні 2018 року, заява підписана ОСОБА_9, який є представником ОСОБА_4 на підставі довіреності.

Частиною третьою статті 131-2 Конституції України передбачено, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Пунктами 11 та 16-1 Перехідних положень Конституції України встановлено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах першої інстанції здійснюється з 01 січня 2019 року.

Отже, подання позову у березні 2018 року до суду першою інстанції особою, яка не була адвокатом та діяла на підставі довіреності, яка її уповноважувала на вчинення такої дії, є правомірним.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів й незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 10 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді В. М. Сімоненко

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв