Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2285/18 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 3 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/2285/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Грубіяна Є.О. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5. Просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 25 січня 2018 року на електронних торгах з реалізації предмета іпотеки (протокол №313313) придбала житловий будинок загальною площею 109,1 кв.м та земельну ділянку площею 0,25 га із кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно отримала 09 лютого 2018 року. Відповідно до довідки виконкому Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 14 лютого 2018 року в житловому будинку зареєстровані відповідачі. Незважаючи на її численні прохання, відповідачі не бажають добровільно звільняти належний їй на праві власності будинок та продовжують проживати в ньому, чим чинять їй перешкоди у користуванні нерухомим майном та порушують її право власності.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2018 року усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 0,25 га з кадастровим номером НОМЕР_1 та цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із вищевказаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_2 у апеляційній скарзі зокрема зазначає, що заперечував проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, але суд першої інстанції на заперечення уваги не звернув та розглянув справу без участі всіх сторін та їх належного повідомлення. При розгляді спору суд також не звернув уваги на те, що на спірне нерухоме майно ухвалою суду від 07 лютого 2018 року в справі №296/1028/18 накладено арешт, що, на думку апелянта, є безумовною перешкодою для прийняття рішення про виселення. Окрім того, спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке набуто у шлюбі з ОСОБА_3

ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, суд фактично позбавив її доступу до правосуддя. Спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому Ѕ частина майна вибула із її власності незаконно, оскільки її частка у майні не була предметом договору іпотеки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.

Так, ухвалою судді Житомирського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2018 року в даній справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Разом із цим, в ухвалі зазначено про надання відповідачам можливості упродовж п'ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали подати відзив на позов, заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та клопотання щодо проведення розгляду справи з повідомленням сторін у судовому засіданні (а.с.29).

Упродовж п'ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, у якому одночасно заперечив проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.37,41). При цьому послався на те, що вирішення даного спору залежить від розгляду справи №296/1657/18 за його позовом про визнання електронних торгів недійсними та просив зупинити провадження у справі до вирішення іншої цивільної справи, яка на той час знаходилася на розгляді у Верховному Суді. Надалі наполягав на розгляді справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 05 вересня 2018 року в зупиненні провадження у справі було відмовлено (а.с.45). Наразі у справі №296/1657/18 ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2019 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Державного підприємства «СЕТАМ» про визнання недійсним правочину щодо реалізації майна на електронних торгах, визнання недійсним акту про проведення електронних торгів, скасування державної реєстрації права власності залишена без розгляду з підстав, передбачених пунктом п'ятим частини першої ст.257 ЦПК України, тобто у зв'язку із поданням ОСОБА_2 заяви про залишення даного позову без розгляду.

Відповідно до частини четвертої ст.277 ЦПК України, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежного від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Хоча ОСОБА_2 у встановлений судом строк подав заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, але у матеріалах справи відсутня ухвала суду першої інстанції, яка б була винесена в порядку частини четвертої ст.277 ЦПК України, чим порушено при розгляду даного спору норми процесуального права. Та обставина, що відповідачем ОСОБА_2 не була подана окрема заява з приводу заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а заперечення висловлені ним у відзиві на позовну заяву не звільнило суд першої інстанції від обов'язку винести ухвалу в порядку частини четвертої ст.277 ЦПК України

Отже, суд першої інстанції розглянув справу в спрощеному позовному провадженні, не вирішивши при цьому у встановленому законом порядку питання щодо заперечень відповідача проти такого порядку, хоча останній наполягав на розгляді спору в загальному позовному провадженні. При цьому поза увагою суду першої інстанції залишилися питання значення справи для сторін та обраний позивачем спосіб захисту, отже, вирішувалося питання житла, яке має ґрунтовне значення для відповідачів та позивач просила виселити відповідачів із житла без надання їм іншого жилого приміщення.

За таких обставин, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки доводи їх апеляційних скарг із цього приводу обґрунтовані та підлягають до задоволення, що відповідає змісту припису пункту сьомого частини третьої ст.376 ЦПК України.

Стосовно ухвалення у скасованій частині нового судового рішення, то колегія суддів апеляційного суду виходить із наступних мотивів.

Із матеріалів цивільної справи №2-128/12 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно, розірвання кредитного договору та виселення вбачається, що 15 липня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладений договір про іпотечний кредит №438, за умовами якого банк надав відповідачу ОСОБА_2 кредит в сумі 804 366 грн. на придбання будинку АДРЕСА_2

Виконання основного зобов'язання забезпечено іпотекою як будинку АДРЕСА_3, так і будинком АДРЕСА_1 (п.1.4.2 договору про іпотечний кредит №438).

Предметом іпотеки за іпотечним договором №438-а, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2, є житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,25 га за цією ж адресою.

У пункті 1.1 іпотечного договору №438-а зазначено, що предмет іпотеки належить ОСОБА_2 на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 15 липня 2008 року.

Із листа секретаря Луківської сільської ради від 19 квітня 2011 року №104 слідує, що рішенням Луківської сільської ради від 18 листопада 2008 року в с. Млинище проведено упорядкування нумерації житлових будинків. Так, АДРЕСА_1

У матеріалах справи відсутні докази визнання у судовому порядку договору про іпотечний кредит №438 чи іпотечного договору №438-а або їх окремих частин недійсними.

Чинним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2012 року, зокрема, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться в АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2

25 січня 2018 року проведені електронні торги з продажу предмета іпотеки: житлового будинку загальною площею 109,1 кв.м. та земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (протокол №313313, а.с.9). Переможець торгів - ОСОБА_1

Відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», ст.41 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 07 лютого 2018 року, затвердженого начальником Житомирського районного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області, приватним нотаріусом видано свідоцтво від 09 лютого 2018 року, яким посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,25 га із кадастровим номером НОМЕР_1, які знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.11).

Як убачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_1, тобто позивачем, зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 109,1 кв. м. та земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12,13 зворот).

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення. На час постановлення судом першої інстанції рішення у даній справі не надано доказів визнання у судовому порядку свідоцтва від 09 лютого 2018 року, яким посвідчено право власності на спірний житловий будинок за позивачем, недійсним або судового рішення про скасування за позивачем державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Разом із тим, за довідкою виконкому Станишівської сільської ради від 14 лютого 2018 року №135 у спірному житловому будинку зареєстровані відповідачі (а.с.14).

Відповідно до частини першої ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, позивач 23 лютого 2018 року направила відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 письмові вимоги про добровільне зняття з реєстрації та звільнення житлового будинку в 30 денний термін з дня отримання листа. При цьому повідомила, що набула права власності та попередила, що у разі невиконання вимушена буде звернутися до суду із відповідним позовом (а.с.15 та зворот,18-19).

Вимоги власника оселі залишені апелянтами без належного реагування.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Згідно з частиною третьою ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Аналогічна норма прописана у ст.40 Закону України «Про іпотеку».

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідачі визнали ту обставину, що письмову вимогу нового власника спірного житлового будинку, тобто позивача, вони отримали, але при цьому звернули увагу на те, що, на їх думку, вимога ОСОБА_1 не підписана. Натомість позивач пояснила, що вимогу від 23 лютого 2018 року підписала у спосіб, зазначивши своє прізвище «ОСОБА_1», а те, що вона сама направляла відповідачам вимогу свідчать її підписи у описах у графі «відправник».

Отже, банком у судовому порядку звернуто стягнення на спірний житловий будинок, що був придбаний відповідачем ОСОБА_2 за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене, у тому числі, іпотекою цього ж житлового будинку. Новий власник житлового будинку, яка його придбала з електронних торгів, у встановленому законом порядку направила відповідачам вимоги про звільнення спірного житлового будинку, але останні більше року залишають вимоги ОСОБА_1 у порядку позасудового врегулювання спору без задоволення, а тому апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача у судовому порядку, тобто для виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із спірного житлового будинку без надання їм іншого жилого приміщення, що усуне перешкоди новому власнику в користуванні нерухомим майном.

Апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ухвала суду про накладення арешту перешкоджає виселенню, оскільки не передбачає таких наслідків, а ухвали суду про заборону позивачу вчиняти будь-які дії щодо виселення відповідачів не існує.

Решта доводів апеляційних скарг про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, який набуто у шлюбі з ОСОБА_3 та Ѕ частина майна вибула із власності останньої незаконно, оскільки її частка у майні не була предметом договору іпотеки, спростовується на даний час вищевикладеним та додаткового правового обґрунтування не потребує.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення вимог.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: с. Млинище Житомирського району Житомирської області, шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 15 квітня 2019 року.