МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2019 р. Справа №370/3247/18

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Косенко А.В.., розглянувши у приміщенні суду у смт Макарів Київської області у порядку спрощеного позовного провадження справу без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідома неправдивих відомостей, що ганьблять честь та гідність,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, (далі позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), в якому вказала, що 16.04.2018 року близько 16 год. ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_3 підїхали до її подвіря на сірому автомобілі з номерними знаками 71509КЕ та почали погрожувати їй фізичною розправою, залякували штрафами, ображали нецензурною лексикою, бігали навколо будинку та знімали його на камеру мобільного телефону. З даного приводу вона зверталась із заявою до відділу поліції, що підтверджується висновком Макарівського ВП від 02.05.2018р. 03.08.2018 року близько 11 год. на території загального користування біля комори по вул. Миру, 11-а коли вона намагалась зняти відеодокази господарської діяльності з виробництва брикетів, до неї підійшов ОСОБА_2 та вдарив кулаком по руках, від удару у неї з рук випав фотоапарат та пошкодилась пам'ять у даному пристрої. З даного приводу вона зверталась із заявою до відділу поліції, що підтверджується висновком Макарівського ВП від 20.08.2018р.

Також вказала, що ОСОБА_2 звертався до Вільнянської сільської ради із заявами наклепницького характеру. Зокрема 04.09.2018 р. відповідач звернувся з колективним зверненням до Вільнянської сільської ради у якому виклав інформацію наклепницького характеру нічим не підтверджену. Також, інформація вказана у зверненні, принижує її честь та гідність. Частину громадян, вказаних у зверненні, вона взагалі не знає, а з частиною підписаних людей ніколи не спілкувалась і сумнівається в тому, що вказані особи дійсно щось підписували. ОСОБА_2 та члени його родини вирішили натравити на неї жителів села та розповсюджують інформацію про те, що вона ніби-то психічно хвора особа. У своїх заявах до сільського голови від 10.08.2018 р. та 15.08.2018 р. ОСОБА_2 виклав неправдиві відомості про факти, які не мали місця та повідомляв про те, що вона нібито вчиняє якісь бійки не відомо з ким, нападає на нього та членів його сімї не відомо коли і яким чином та в чому це виражається. Щодо вказаного колективного звернення та вказаних двох заяв ОСОБА_2 вона зверталась із заявою №Н-511 від 14.11.2018 р. до Макарівського ВП для вжиття заходів досудового врегулювання спору. Однак на даний час відповіді не отримала.

Моральна шкода виявляється в тому, що відповідач своїми діями принизив її честь, гідність та ділову репутацію. Вона відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес. Порушився нормальний хід її життя. Позивачці доводиться пояснювати і спростовувати брехню, поширювану відповідачем перед співробітниками і близькими їй людьми, що вимагає додаткової організації її життя.

Позивач вважає, що ОСОБА_2 підговорив інших осіб підписати колективну заяву, яка містить відомості, які не відповідають дійсності і більш того принижують її честь та гідність вже говорить про те, що він розповсюджує таку інформацію серед жителів села, чим завдав їй моральної шкоди, тому, посилаючись на вимоги ст. ст. 280, 277, 1167 ЦК України, позивач просила суд стягнути з відповідача на її корить 15000 грн., на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 02.01.2019 року позовну заяву ОСОБА_1, прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому спростовує доводи позивача, та просить відмовити в задоволенні позову, оскільки обставини, викладені в ньому не підтверджуються жодними доказами.

Копію відзиву позивач отримала, у встановлений судом строк заперечення на відзив позивач не подавала.

Дослідивши письмові матеріали, суд встановив наступне.

Позивач зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією паспорту (а.с. 5-6).

Як вбачається з виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 30.10.2017 року та довідки Бишівської АЗПСМ від 30.10.2017 року ОСОБА_4, поставлено діагноз: вегетосудинна дистонія по змішаному типу з вираженим астено-церебральним синдромом. Інсамнічний синдром з тривожно-фобічним компонентом (а.с. 7).

Як вбачається з колективного звернення до Вільнянської сільської ради, громада села просила допомогти у вирішенні конфлікту між ним та ОСОБА_1 (а.с. 8)

Відповідно до заяв ОСОБА_2 звертався до Вільнянської сільської ради, з проханням допомоги у вирішенні конфлікту між ним та позивачкою, а також про його захист та його родини. (а.с. 9-10)

Позивач неодноразово зверталася до органів місцевої влади та правоохоронних органів, що підтверджується відповідями Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУ НП у Київській області, Вільнянської сільської ради щодо погрози фізичної розправи та конфлікту (а.с. 13-14, 22-23).

Позивачем також надано суду електронні носія диски DVD-R на якому наявне відео конфлікту людей., про те судом не встановлено, що ці люди є саме сторонами у даній справі (а.с. 15).

Інших доказів на підтвердження викладених у позові обставин, позивач не надала.

Вирішуючи вимоги за позовом суд керується наступним.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідно до роз'яснень, які викладені у пункті 15 Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

При цьому, в пункті 18 зазначеної Постанови Пленуму роз'яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно роз'яснень, наведених у пункті 19 Постанови Пленуму, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Отже вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Главою 3 ЦК України, зокрема п.4 ч.2 ст. 23 ЦК України передбачено відшкодування моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз'яснено у п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою.

Вимагаючи стягнення з відповідача моральної шкоди позивач не підтвердив жодними доказами факт завдання шкоди своїм немайновим правам та не обґрунтував підстав для відшкодування заподіяної шкоди, яку оцінив в розмірі 15 000 (пятнадцяти тисяч) гривень.

Оскільки, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували заподіяння позивачу втрат немайнового характеру, зокрема, моральних, приниження його ділової репутації в результаті неправомірних дій відповідача, в свою чергу позивач не надав докази, які саме витрати понесено чи планується здійснити, та які зусилля докладає позивача для відновлення ділової репутації.

Враховуючи наведене, з урахуванням позиції суду про відсутність підстав для задоволення вимог, які стосуються захисту ділової репутації, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору у разі відмови у позові стягненню з відповідача не підлягають.

Згідно ч. 5, ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 5, 76-81, 83, 95, 247, 265, 141, 354-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в :

У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідома неправдивих відомостей, що ганьблять честь та гідність відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, через Макарівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текс рішення складено 15.04.2019 року.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1, адреса 08055, с. Вільне Макарівського району Київської області, вул. Миру, 5-а, ІПН НОМЕР_1.

ОСОБА_2, адреса - 08055, с. Вільне Макарівського району Київської області, вул. Ровенська, 15,

Суддя А.В. Косенко