Справа № 381/1515/19 Головуючий 1 інстанція- Соловей Г.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 15 лютого 2008 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, згідно якого він позичив відповідачці грошові кошти в сумі 7000 грн. строком до 01 вересня 2008 року під 15 % на місяць. Договір позики укладено у письмовій формі і підписано обома сторонами. В обумовлений договором строк відповідачка кошти не повернула, а тому має повернути борг з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат згідно приписів ч.2 ст.625 ЦК України. У зв`язку із наведеним просив стягнути із відповідачки на його користь позику у розмірі 7000 грн., проценти у розмірі 138600 грн., інфляційні втрати у розмірі 20092,07 грн. та 19357,50 грн. пені, а сього 185049,51 грн.

Рішенням Фастівського міськрйонного суду Київської області від 23 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд не врахував факт пролонгації договору позики внаслідок мовчазної згоди обох сторін, що підтверджується розписками, складеними відповідачкою у 2013 році та у 2017 році, підпис у яких завірено секретарем виконкому Великогуляківської сільської ради Фастівського району Київської області. Окрім того, суд не врахував, що за умовами договору позики у разі неповернення коштів в обумовлений термін відповідачка мала сплачувати йому 15 % від суми боргу на місяць, що свідчить про продовження договору на невизначений термін у випадку неповернення коштів.

- 2 -

Відповідачка ОСОБА_2 , яка отримала копію ухвали про відкриття провадження з копією апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу до суду не подала.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 185049, 51 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму на час розгляду справи, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка ОСОБА_2 не виконала обумовлених договором позики обов`язків і грошові кошти не повернула, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача ОСОБА_1 як кредитора. Водночас порушені права позивача захисту не підлягають у зв`язку із пропуском ним встановленого законом строку звернення до суду за захистом свого права.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються ст.ст.1046, 1047 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 лютого 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено у письмовій формі договір позики, за умовами якого позивач передав у борг відповідачці грошові кошти у розмірі 7000 грн., а відповідачка у свою чергу зобов`язалася їх повернути до 01 вересня 2008 року та сплатити за користування грошовими коштами 15 % від суми боргу на місяць.

Згідно п.4 договору позики в разі неповернення боргу відповідачкою, борг буде погашений за рахунок передачі у власність ОСОБА_1 земельного паю, належного ОСОБА_2 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) КВ № 0099625 .

Також, судом встановлено, що в обумовлений розпискою строк, а саме до 01 вересня 2008 року відповідачка позику не повернула.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

- 3 -

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що спливла позовна двність і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, пені, штрафу тощо).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором позики позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що повернення позики обумовлено сторонами до 01 вересня 2008 року,водночас позов до суду пред`явлений ОСОБА_1 майже через одинадцять років 05 квітня 2019 року, що стверджується датою поштового штемпеля на конверті, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності.

Відповідачкою ОСОБА_3 подано до суду першої інстанції письмову заяву про застосування строку позовної давності.

За таких обставин з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про повернення позики, поновити який позивач не просить, а також враховуючи заяву відповідачки про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував факт пролонгації договору позики внаслідок мовчазної згоди обох сторін, що підтверджується розписками, складеними відповідачкою у 2013 році та у 2017 році, підпис у яких завірено секретарем виконкому Великогуляківської сільської ради Фастівського району Київської області.

По-перше, суд першої інстанції відхиляючи дані доводи вірно вказав, що розписки відповідачки про отримання нею від позивача 15 липня 2013 року грошових коштів у розмірі 7000 грн. та 15 серпня 2017 року грошових коштів у розмірі 1000 грн., є окремими розписками щодо позики коштів, що вбачається із їх змісту, не стосуються та не пов`язані із предметом спору за договором позики у даній справі.

- 4 -

По-друге, намагання позивача пов`язати наявність даних розписок із пролонгацією договору позики в даній справі внаслідок мовчазної згоди обох сторін, надумані, безпідставні та не грунтуються на законі.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що складання вказаних розписок не є вчиненням відповідачкою дій, які свідчать про визнання нею боргу, який є предметом спору в даній справі, а відтак не перериває строку позовної двності.

Окрім того, згідно ст.264 ЦК України переривння може мати місце лише протягом загального трирічного строку позовної давності, а розписки у 2013 та 2017 роках складені поза межами трирічного строку, який відраховується із 01 вересня 2008 року.

Посилання у скарзі на неврахування судом того факту, що за умовами договору позики у разі неповернення коштів в обумовлений термін відповідачка мала сплачувати позивачу 15 % від суми боргу на місяць, що свідчить про продовження договору на невизначений термін у випадку неповернення коштів також безпідставні і не грунтуються на законі.

В даному випадку позивач невірно тлумачить п.3 договору позики, згідно якого відповідачка зобов`язалася сплатити йому за користування грошовими коштами проценти у розмірі 15 % від суми боргу на місяць. Отже, за умовами договору проценти є платою за користування грошовими коштами (ст.536, ч.1 ст.1048 ЦК України), а не способом відповідальності за неповернення позики, як помилково вважає позивач.

Згідно ст.1048 ЦК України право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування коштами припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування (правові висновкиВеликої Палати Верховного Суду у постановах: від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц; від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц).

Тобто, право позивача нараховувати проценти спливло із спливом 01 вересня 2008 року строку надання позики.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2019 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: