Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 2-1849/2008

провадження № 61-3111св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 (яка є правонаступником ОСОБА_3 ),
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року у складі судді Надворної О. С. та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Гончар М. С., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заяви

У листопаді 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання дійсним та виконаним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2008 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,10 га на АДРЕСА_1 , за ціною 3 000 грн.

Укладений між сторонами договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений з вини ОСОБА_3 , оскільки він не надав витяг з Реєстру права власності на нерухоме майно.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила визнати дійсним та виконаним договір купівлі-продажу нерухомого майна і визнати за нею право власності.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано дійсним та виконаним укладений 10 вересня 2008 року між ОСОБА_3 (як продавцем) та ОСОБА_1 (як покупцем) договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу і відбулося повне виконання умов цього договору, однак відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, а тому такий договір має бути визнаний дійсним у судовому порядку.

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 червня 2015 року (у складі судді Галянчук Н. М.) у відкритті провадження за нововиявленими обставинами за заявою ОСОБА_3 про перегляд Вільнянського районного суду Запорізької області

від 16 грудня 2008 року у зв`язку з нововиявленими обставинами відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2015 року

(у складі колегії суддів: Бондаря М. С., Дашковської О. В., Подліянової Г. С.) ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 червня

2015 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , особа, яка не брала участі у справі, оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2018 року

(у складі судді Онищенка Е. А.) у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року (у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.) ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року залучено до участі у справі як правонаступника померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 його дружину ОСОБА_2

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірна земельна ділянка була набута у власність відповідачем ОСОБА_4 у порядку приватизації, а отже не була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, вказаною земельною ділянкою власник розпорядився до своєї смерті на власний розсуд, за життя рішення суду першої інстанції не оскаржував, земельна ділянка не увійшла до складу спадкового майна, а тому передбачені законом підстави, які порушують права ОСОБА_2 як дружини померлого власника земельної ділянки, відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушуються права ОСОБА_2 на земельну ділянку як правонаступника ОСОБА_3 . При ухваленні судових рішень суди попередніх інстанцій порушили визначені основні засади (принципи) цивільного судочинства, зокрема, верховенство права та обов`язковість судового рішення. Крім того, суди попередніх інстанцій не вірно застосували норми матеріального права, а саме частину другу статті 220 ЦК України.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_3 був власником земельної ділянки

0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом

ЗП № 140216, виданим Вільнянською міською радою Запорізької області

21 листопада 2007 року.

На підставі рішення Вільнянської міської ради Запорізької області

від 27 вересня 2007 року № 27 ОСОБА_3 набув право власності на спірну земельну ділянку у порядку її безоплатної передачі у власність.

Також суди установили, що у липні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном та про поділ незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки. У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 , про поділ майна подружжя (справа № 314/4403/14-ц).

Сторонами у вищевказані справі № 314/4403/14-ц є ОСОБА_1 та особа, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв

ОСОБА_5 .

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 08 липня 2015 року позов ОСОБА_5 та зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя та визнано право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,10 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 : за ОСОБА_5 -

Ѕ частки; за ОСОБА_1 - Ѕ частки.

Поділено спільне сумісне майно подружжя та визнано право спільної часткової власності на незавершений будівництвом житловий будинок (житловий будинок - «А», службова прибудова - «а», гараж - «Б», погріб - «пг», оглядова яма, сарай - «Д», душ - «Е», вбиральня - «Ж», ворота - «8», паркан - «3», водопровід - «4», водомір - «4-1», паркан - «5», хвіртка - «6», зливна яма - «7», замощення - «І»), що розташований за адресою: АДРЕСА_2 : за ОСОБА_5 - ј частки; за ОСОБА_1 - 3/4 частки.

Поділено спільне сумісне майно подружжя та визнано право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,1166 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою:

АДРЕСА_2 : за ОСОБА_5 - ј частки; за ОСОБА_1 - 3/4 частки.

У задоволенні решти позовних вимог за первісним та зустрічним позовом відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2015 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 08 липня 2015 року змінено.

Визнано право власності на незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 та на земельну ділянку площею 0,1166га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на АДРЕСА_2 , за ОСОБА_5 на Ѕ частку будинку та

на Ѕ частину земельної ділянки; за ОСОБА_1 на Ѕ частину будинку та на Ѕ частину земельної ділянки.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 60 000 грн компенсації за автомобіль.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10 листопада 2016 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 08 липня 2015 року змінено

Визнано право власності на незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 та на земельну ділянку площею 0,1166 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на АДРЕСА_2 , за ОСОБА_5 - на Ѕ частку будинку та

на Ѕ частину земельної ділянки; за ОСОБА_1 - на Ѕ частину будинку та на Ѕ частину земельної ділянки.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 62 500 грн компенсації за автомобіль.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Отже, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області

від 16 грудня 2008 року припинено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,10 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, за свого життя рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року не оскаржував.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Суди установили, що ОСОБА_3 набув право власності на спірну земельну ділянку у порядку її безоплатної передачі у власність, що підтверджується ЗП № 140216, виданим Вільнянською міською радою Запорізької області 21 листопада 2007 року, та рішенням Вільнянської міської ради Запорізької області від 27 вересня 2007 року № 27.

Відповідно до пункту «в» частини першої статті 81 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно зі статтею 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Отже, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірна земельна ділянка була набута у власність ОСОБА_3 безоплатно у порядку приватизації, не була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, вказаною земельною ділянкою власник розпорядився задовго до своєї смерті на власний розсуд.

Встановивши, що за свого життя рішення суду першої інстанції

ОСОБА_3 не оскаржував, спірна земельна ділянка не була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не увійшла до складу спадкового майна, що залишилося після смерті відповідача, оскільки право власності на неї припинилося у останнього задовго до його смерті за його згодою, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до пунктів 5, 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 8 Конституції України та статті 10 ЦПК України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява № 52854/99, від 24 липня 2003 року).

Отже, крім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Відповідно до статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Спосіб захисту цивільних прав та інтересів має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим в разі запровадження істотного дисбалансу між правами та інтересами інших учасників справи.

Отже, посилання в касаційній скарзі нате, що суди попередніх інстанцій не вірно застосували норми матеріального права, а саме частину другу статті 220 ЦК України, не є підставою для скасування судових рішень судів першої інстанції та апеляційної інстанцій, за касаційною скаргою особи, яка не приймала участі у розгляді справи, оскільки вказане не призвело до порушення прав та обов`язків останньої. Та обставина, що заявниця є правонаступником померлого відповідача також не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішеннь.

Скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції через десять років після набуття ним законної сили за апеляційною скаргою особи, права якої цим рішенням не порушені, призведе до порушення принципу правової визначеності та порушення права сторін на справедливий судовий розгляд за пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами попередніх інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є достатньо мотивованими та такими, що відповідають нормам закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 січня

2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк