ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 307», Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Першої дніпровської державної нотаріальної контори про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 307», Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Першої дніпровської державної нотаріальної контори про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 307», Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Першої дніпровської державної нотаріальної контори про визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2019 року у цивільній справі №201/17947/17 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 307», Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Першої дніпровської державної нотаріальної контори про визнання права власності в порядку спадкування за законом та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 червня 1975 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка взяла прізвище чоловіка та стала ОСОБА_5 (а.с. 78).

У шлюбі народилось двоє синів: ОСОБА_2 , 1975 року народження та ОСОБА_1 , 1978 року народження (а.с. 8).

Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів 18 листопада 1981 року члену ЖБК № 307 ОСОБА_5 було видано ордер № 599, родина якої складається з чотирьох осіб: самої ОСОБА_5 , її чоловіка ОСОБА_3 , синів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на право зайняття квартири АДРЕСА_1 (а.с. 78).

Згідно розпорядженням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів №14/4р від 25 січня 1989 року «Про зміну розпорядження від 21 серпня 1981 року № 289» житловому будинку АДРЕСА_2

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 27 грудня 2010 року Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 12).

Відповідно до довідки ОК «Житлово-будівельний кооператив № 307» № 190 від 20 грудня 2016 року на момент смерті ОСОБА_3 за адресою квартири АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 82).

З довідки ОК «Житлово-будівельний кооператив № 307» № 191 від 26 грудня 2016 року вбачається, що вартість квартири АДРЕСА_3 була сплачена у повному обсязі у сумі 8 853 руб в 1992 році (а.с. 10).

Відповідно до довідки ОК «ЖБК № 307» № 241 від 11 серпня 2017 року, пай за квартиру АДРЕСА_3 був внесений частково у лютому 1981 року, сплачувався та виплачений повністю у 1992 році за рахунок спільних коштів члена ЖБК ОСОБА_5 та членів її сім`ї. На момент виплати паю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було зареєстровано, мешкало та вело разом сумісне господарство за зазначеною адресою (а.с. 9).

Судом першої інстанції також встановлено, що 07 липня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Сакалюк С.Г. прийнято рішення №30366739 про проведення державної реєстрації права приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 на підставі заяви та доданих до неї документів ОСОБА_2 , що діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності на представлення інтересів ОСОБА_5 , внаслідок чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис №15302857 від 21 червня 2016 року про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на зазначену квартиру (а.с. 82).

Відповідно до заповіту, посвідченого 30 березня 2005 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Батовою Л.Г., ОСОБА_8 О. на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які будуть належати їй на день смерті заповідає ОСОБА_2 (а.с. 37).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-К № НОМЕР_2 , виданим 05 вересня 2016 року Жовтневим районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Після смерті ОСОБА_5 до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини 09 вересня 2016 року звернувся ОСОБА_2 , а 12 грудня 2016 року (дата заяви виправлено ручкою без засвідчення виправлень на 10 грудня 2016 року) із заявою про прийняття спадщини після смерті матері звернувся ОСОБА_1

30 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_3 (а.с. 73).

27 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/12 частку квартири АДРЕСА_3 , що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27 жовтня 2017 року постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

Як вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОК «Житлово-будівельний кооператив № 307», ОСОБА_2 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа: державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М., в якій позивач просив суд визнати за його батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Дніпрі, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ; встановити факт прийняття позивачем спадщини та визнати за ним право власності на 1/3 частину долі квартири АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_3 ; визнати свідоцтво про право власності, видане на ім`я ОСОБА_5 на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 30366739 від 07 липня 2016 року, яке було винесено державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Сакалюком С.Г. (справа №201/1844/17).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2017 року по цивільній справі №201/1844/17 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_9 до ОК «Житлово-будівельний кооператив № 307», ОСОБА_2 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа: державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності, визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 191 195).

07 грудня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційна скарга ОСОБА_1 була відхилена, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2017 року було залишено без змін (а.с. 196 198).

Крім того, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Дніпропетровської області Сакалюка С.Г., Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30366739 від 07 липня 2016 року, прийняте Державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Дніпропетровської області Сакалюк С.Г. (справа № 804/8472/17).

05 березня 2018 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Дніпропетровської області Сакалюка С.Г., Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , ОК «Житлово-будівельний кооператив № 307» про скасування рішення було відмовлено (а.с. 97 100).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання за померлим ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , встановлення факту прийняття позивачем спадщини та визнання за ним права власності на 1/6 частину долі спірної квартири, яка належала ОСОБА_3 необхідно зазначити наступне.

В листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що відповідно до ст. 25 ЦК України у момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи. Іноді суди всупереч вимогам ст. 3 ЦПК, статей 27-31 ЦПК вирішували питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв`язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. Відповідно до ст. 30 ЦПК сторонами у справі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем є фізичні та юридичні особи, а також держава. Визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими суперечить вимогам ст. 3 ЦПК, статей 27-31 ЦПК, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв`язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності (пункт 3.4).

Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки.

Згідно з ч. 1 ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

При цьому, положеннями ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що у разі, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Між тим, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, а на час смерті ОСОБА_3 право власності на зазначену квартиру у встановленому законом порядку зареєстровано не було, а отже до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 ані квартира, ані її частини не увійшли.

Крім того, за життя подружжя питання про розподіл майна між ними та походження коштів, зокрема сплачених як пайовий внесок, не вирішувалося.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що на час смерті ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_3 не було зареєстровано належним чином, а отже ця квартира не увійшла до складу спадщини.

Також відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності, видане на ім`я ОСОБА_5 на зазначену квартиру та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №30366739 від 07 липня 2016 року щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що таке рішення державним реєстратором було прийнято на підставі заяви квартиронаймача цього майна ОСОБА_5 , від імені якої діяв представник за довіреністю, та за наявності довідки ОК «Житлово-будівельний кооператив 307» щодо сплати нею у повному обсязі паю за відповідну квартиру.

Твердження апеляційної скарги, що ОСОБА_3 був власником квартири з моменту виплати паю, а саме з 1992 року, а не з моменту державної реєстрації, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечать положенням ст.ст. 182, 334, 640, 657 ЦК України, ст.ст. 2,3,4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно яких речові права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і вказана реєстрація є обов`язковою.

Доводи апеляційної скарги, що пай виплачувався в шлюбі, тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя та при поділі майна подружжя (або чоловік), який перебував у шлюбі і брав участь у виплаті пайового внеску, може отримати свою частку в праві на квартиру або за спільною згодою, або через суд, колегія суддів ставиться критично, оскільки як вбачається із матеріалів справи позивачем не доведено, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя (мами та батька) та що квартира є об`єктом спільної сумісної власності.

Між тим, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича