Ухвала

12 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 191/3272/17

провадження № 61-6772ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року, ухвалене у складі судді Матіяш С. К. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, ухвалену у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області (виконавчий лист №2-117, виданий 08 лютого 2001 року) з ОСОБА_1 на її користь було стягнуто аліменти у розмірі 1/4 від усіх видів доходу відповідача на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після закінчення школи їх син продовжив навчання на денній, контрактній формі навчання факультету суспільних наук і міжнародних відносин Дніпропетровського національного університету імені ОлесяГончара. Строк навчання з 01 вересня 2013 року по 30 червня 2017 року. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області (виконавчий лист виданий 20 травня 2014 року) ухвалено стягувати на її користь з

ОСОБА_1 аліменти на утримання їх сина у розмірі 1/4 від усіх видів доходу, щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно до умов договору від 11 серпня 2013 року

№ 1121-13 про навчання, підготовку, підвищення кваліфікації або надання додаткових освітніх послуг у Дніпропетровському національному університеті імені Олеся Гончара ОСОБА_3 30 червня 2017 року закінчив навчання на денній формі та здобув ступінь бакалавра, а тому стягнення аліментів з

ОСОБА_1 припинилось з 01 липня 2017 poку.

Посилаючись на те, що син продовжив навчання у магістратурі, а відповідач добровільно допомоги на його утримання не надає, просила стягнути з

ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 від усіх видів доходу на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який продовжує навчання до досягненням ним двадцяти трьох років.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3, щомісячно, до досягнення ним 23 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1, або до закінчення навчання, починаючи з 18 вересня 2017 року.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року встановлено, що з

ОСОБА_1 підлягають стягненню аліменти у розмірі ј частки з усіх видів доходу щомісячно.

У зв'язку з чим, абзац 2 резолютивної частини рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року у справі №191/3272/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, викладено в такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі ј частки з усіх видів доходу, щомісячно, на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним 23 років, тобто, до

ІНФОРМАЦІЯ_2 включно, або до закінчення навчання, починаючи стягнення з 18 вересня 2017 року.»

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року та додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року в частині розміру аліментів, змінено та зменшено розмір стягнутих аліментів з ј частини усіх видів доходу на 1/6 частини усіх видів доходу.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, у якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке мотивоване тим, що копію оскаржуваної постанови заявник отримав 13 березня 2019 року.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова апеляційного суду ухвалена 26 лютого 2019 року, а відтак, останнім днем на касаційне оскарження є 28 березня 2019 року, касаційна скарга, згідно штрихкодового ідентифікатора, здана до поштового відділення 28 березня

2019 року, а тому строк на касаційне оскарження не пропущено.

Крім того, заявник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має для нього виняткове значення.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору в цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення сином повноліття, або до закінчення навчання.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи наведене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Щодо доводів касаційної скарги про фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та виняткове значення вирішення спору для заявника

Посилання заявника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має для заявника виняткове значення, є необгрунтованими та зводяться до незгоди заявника із ухваленими судовими рішеннями. Посилаючись на наявність зазначених обставин, заявник не навів обгрунтованих доводів, в чому полягає фундаментальне значення розгляду зазначеної справи для формування єдиної правозастосовної практики, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про наявність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відпоідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від

07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, наявність чіткої й незмінної судової практики у цій категорії справ, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обгрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення аліментів, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик