Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 156/1040/16-ц

провадження № 61-12845св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_4, відповідачі: ОСОБА_5, Іваничівська селищна рада Іваничівського району Волинської області, третя особа - ОСОБА_7,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку поділу спільного майна подружжя та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що з 06 лютого 1082 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 10 березня

1998 року шлюб між сторонами розірвано, проте, розірвання шлюбу відбулось лише формально, оскільки до 2002 року вони проживали однією сім'єю та вели спільне господарство, а до 2006 року фактично продовжували проживати в одному будинку, а зареєстрованою в спірному будинку позивач залишилася до сьогодні.

Також позивач вказувала, що, починаючи із 1983 по 1989 рік сторони за спільні кошти будували житловий будинок разом із господарськими та побутовими спорудами. У 2006 року позивач виїхала на заробітки і більше не проживала спільно з відповідачем, проте відповідач без її відома оформив на своє ім'я право власності на спільне будинковолодіння. Однак вирішити питання поділу майна між сторонами у позасудовому порядку вирішити неможливо.

На підставі наведеного вище, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину житлового будинку з допоміжними та господарськими спорудами, Ѕ частину земельної ділянки, які розташовані на АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 25 жовтня 2017 року (у складі судді Нєвєрова І. М.) у задоволенні позову

ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте відповідачем після розірвання шлюбу, при цьому земельна ділянка не може бути поділена, оскільки набута останнім шляхом приватизації, і тому є приватною власністю відповідача.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 25 жовтня 2017 року в частині визнання права власності у порядку поділу спільного майна подружжя на житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами та стягнення судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у порядку поділу спільного майна подружжя за кожним право власності на Ѕ частку житлового будинку та господарських і побутових споруд на АДРЕСА_1.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що побудований подружжям під час проживання у шлюбі будинок з надвірними і господарськими спорудами, право власності на який відповідачем було зареєстровано після розірвання шлюбу, є спільним сумісним майном, тому підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Додатковою постановою Апеляційного суду Волинської області

від 16 лютого 2018 року заяву ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалено додаткове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 4 122,55 грн судових витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що спірний об'єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки позивач на обґрунтування своїх позовних вимог не вказала жодної правової норми, яка б передбачала існування права власності на даний об'єкт під час перебування у шлюбу та можливості його поділу. Разом з тим, апеляційний суд при ухвалені судового рішення порушив вимоги статті 372 ЦПК України, розглянувши справу без участі відповідача, оскільки судову повістку про виклик у судове засідання було отримано разом з апеляційною скарго лише 05 січня 2018 року, у той час як судове засідання призначено було на 10 січня 2018 року. А тому позбавив відповідача можливості захисти свої права відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 06 лютого 1982 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі. У 1983 році, після виділення відповідачу в користування земельної ділянки, розпочали будівництво за адресою: АДРЕСА_1. Перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вселилися та проживали у будинку до припинення сімейних відносин.

Відповідно до довідки Нововолинського відділення Публічного акціонерного товариства «Волиньгаз» та робочого проекту газопостачання житловий будинок АДРЕСА_1 був газифікований і зданий в експлуатацію

31 жовтня 1989 року.

10 березня 1998 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно з копією будинкової книги, сторони та їх дочка у спірному будинку зареєстровані з 1996 року, при цьому позивач ОСОБА_4 залишається зареєстрованою у будинку до даного часу, хоча відповідач ОСОБА_5 06 березня 2008 року одружився вдруге з ОСОБА_7, яка була також зареєстрована у спірному будинку.

Зважаючи на зазначене, до офіційного оформлення ОСОБА_5 на своє ім'я права власності на новозбудоване будинковолодіння сторони могли провести поділ цього майна як незавершеного будівництва, оскільки будували його у шлюбі спільною працею та за спільно нажиті кошти.

Відповідно до інформаційної довідки від 31 серпня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 08 лютого 2007 року внесено запис до даного реєстру про право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями за ОСОБА_5 Отже, згідно зі свідоцтвом про право власності на об'єкт нерухомого майна від 01 серпня 2006 року, виданого на підставі рішення виконкому Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області від 28 липня 2006 року, житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на праві приватної власності.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 1 Протоколу до Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як установлено судами, спірне будинковолодіння сторонами було повністю завершене будівництвом у 1989 році, шлюб розірвано у 1998 році, тому правовідносини подружжя щодо цього будинку виникли, коли вони регулювалися нормами КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічна норма викладена у статті 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Аналогічна норма викладена у частині першій статті 69 СК України, якою передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Отже, спростувати презумпцію спільності майна подружжя може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов'язком.

Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 28 КпШС України, яка кореспондується з положеннями статті 70 СК України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановивши, що побудований подружжям під час проживання у шлюбі будинок з надвірними і господарськими спорудами, право власності на який відповідачем було зареєстровано після розірвання шлюбу, є спільним сумісним майном, суди дійшли обґрунтованого висновку, що майно підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності, апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами на підтвердження незаконності дій державного реєстратора чи недійсності документів, на підставі яких було прийнято рішення про здійснення працівником Волинського обласного бюро технічної інвентаризації державної реєстрації прав власності на спірне майно за ОСОБА_5, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд при ухвалені судового рішення порушив вимоги статті 372 ЦПК України, розглянувши справу без участі відповідача, чим позбавив його можливості захисти свої права відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 14 грудня 2017 року призначено справу до розгляду на 10 січня 2018 року о 14 годині 30 хвилин у приміщенні апеляційного суду.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов'язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Частиною п'ятою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

28 грудня 2017 року судова повістка про призначення справи до розгляду була надіслана рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_5 та отримана останнім 05 січня 2018 року, що підтверджується його підписом на вказаному повідомленні, тобто за п'ять днів до початку розгляду справи, як встановлено нормами частини п'ятої статті 128 ЦПК України.

09 січня 2018 року Іваничівська селищна рада Іваничівського району Волинської області подала до апеляційного суду клопотання, в якому просила у зв'язку з неможливістю явки в судове засідання представника відповідача Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області розглянути вказану справу без присутності представника останньої.

Також, 10 січня 2018 року ОСОБА_5 подав до апеляційного суду клопотання, в якому просив у зв'язку з неможливістю бути присутнім у судовому засіданні за станом здоров'я відкласти слухання справи, яка призначена на 10 січня 2018 року о 14 годині 30 хваилин, на інший день. До клопотання ОСОБА_5 додав копію довідки від 10 січня 2018 року, виданої Іваничівським центром первинної медико-санітарної допомоги Іваничівської АЗПСМ.

Таким чином, ОСОБА_5 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Отже, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Апеляційний суд вказану довідку не визнав поважною причиною неявки в судове засідання, тому, ухваливши судове рішення, діяв в межах своїх повноважень та розглянув справу по суті.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін проти України», № 4909/04, § 58, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк