Постанова

Іменем України

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 317/3480/14-ц

провадження № 61-34025св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпрівського району у м. Дніпро в особі органу опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради у Комунарському районі м. Запоріжжя в особі органу опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2017 року у складі судді Наумової І. Й. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог первісного позову

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпрівського району у м. Дніпро в особі органу опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради у Комунарському району м. Запоріжжя в особі органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини.

Позов обґрунтовано тим, що сторони від шлюбу, який розірвано 17 квітня 2014 року, мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач після фактичного припинення сумісного проживання дитину не віддав, а на прохання ОСОБА_6 відмовив. До кінця червня 2014 року малолітня дитина проживала з батьком, а з червня 2014 року - з позивачем за місцем її реєстрації. Незважаючи на проживання дитини з батьком, відповідач до цього часу його не зареєстрував, і такого наміру не має. Звернувшись до Амур-Нижньодніпровського районного відділу державної міграційної служби щодо реєстрації сина за адресою свого місця проживання, позивач отримала відмову у зв'язку з відсутністю заяви батька про надання згоди на реєстрацію місця проживання дитини за адресою матері. У зв'язку з вказаним, малолітній ОСОБА_6 не має реєстрації, а позивач не може влаштувати його до дитячого садка та отримувати на нього виплати.

Короткий зміст вимог зустрічного позову

У січні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Комунарської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Зустрічний позов обгрунтовано тим, що сторони домовились, що дитина залишиться проживати з ним, він не перешкоджав спілкуванню дитини з матір'ю. 24 червня 2014 року під приводом відпочинку на морі, позивач за первісним позовом забрала сина і протягом двох місяців відмовлялася його повернути. На цей час син проживає з ним, сторони не дійшли згоди щодо визначення його місця проживання, він не згоден з проживанням сина з відповідачем, оскільки в інтересах сина проживати саме з батьком.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_4 за місцем її реєстрації: АДРЕСА_1. У зустрічному позові ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що здійснюючи оцінку стабільності та спокою середовища проживання дитини, суд звернув увагу, що дитина, враховуючи її вік та обставини справи, не сама обрала місце свого проживання, на час спору проживає з батьком, який доклав певних фізичних дій щодо утримання дитини за своїм місцем проживання, всупереч волі матері. Батько проживає з іншою жінкою, яку дитина також називає мамою, що свідчить про те, що у дитини, яка має психічні вади та затримку у розвитку, виникає помилкове сприйняття сім'ї. Дитина двох жінок (рідну матір та співмешканку батька) вважає матерями. У родині батька, де дитина проживає, створено негативне сприйняття рідної матері, однак після зустрічі з матір'ю дитина спокійна, зустрічі з матір'ю позитивно впливають на дитину. З огляду на вказане, зростання психічно хворої дитини, яка є інвалідом та має малолітній вік, у атмосфері недовіри, негативного сприйняття, залякування щодо іншого з батьків (до матері), яка створена за місцем проживання батька, призводить до відсутності у дитини душевного спокою, тепла та захищенності, постійно створює атмосферу тривоги та страху, що негативно впливає на розвитокк дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

30 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5

У червні 2018 року матеріали справи передано до Верховного Суду.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що жоден доказ у справі не має висновок про те, що проживання дитини з батьком суперечитиме інтересам дитини, а навпаки матеріали справи свідчать про те, що зміна місця проживання дитини може негативно вплинути на його психоемоційний стан.

Матеріали справи не містять доказів про вчинення батьком перешкод матері у спілкуванні з дитиною за весь час його проживання з батьком, тому матір самостійно не виявляла бажання спілкування з дитиною.

Батько належним чином піклується про дитину, її здоров'я, емоційний стан та забезпечував необхідними речами, тому матір має можливість надавати свою опіку коли забажає, адже жодних обмежень та перешкод батько дитини їй не чинить, тому необґрунтованим є висновок про позбавлення позивача прав у здійсненні батьківських обов'язків.

Суди першої та апеляційної інстанцій не виконали вимогу статті 19 СК України та статті 212 ЦПК України 2004 року про перевірку висновку органу опіки та піклування щодо обґрунтованості та повноти, ухвалили судове рішення на основі умов проживання та працевлаштування, що є у обох батьків, не врахувавши інтереси дитини.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження утримання, оздоровлення, лікування чи забезпечення позивачем відпочинку для дитини.

ОСОБА_4 з часу розірвання шлюбу не брала участі у вихованні, лікуванні, обстеженні дитини, і вчиняє дії, які шкодять його здоров'ю.

У вказаній справі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказано про необхідність дослідження судом першої інстанції стану здоров'я дитини, взяти до уваги та врахувати, хто з батьків виявляє більшу увагу та турботу до дитини, її вік та прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, з урахуванням стану здоров'я дитини.

Судами першої та апеляційної інстанцій вказаних вимог суду касаційної інстанції не виконано.

У порушення вимог статей 212-214, 315, 303, 316 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції залишив рішення суду першої інстанції без змін, не взяв до уваги, що дитині у стані затримки психічного розвитку шкідливо змінювати місце проживання, лікування та навчання.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, щоОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 2006 року до 17 квітня 2014 року, від якого мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 6, 7).

До кінця червня 2014 року син проживав з батьком, оскільки останній не віддавав дитину матері, а з червня 2014 року - з матір'ю.

У серпні 2014 року відповідач без відома і дозволу позивача забрав дитину від матері та перевіз проживати разом із собою у м. Запоріжжя, внаслідок чого позивач звернулася до правоохоронних органів із заявою про те, що ОСОБА_5 забрав сина і не повертає його матері, що підтверджено висновком від 26 серпня 2014 року ЕО № 8358 (т. 1, а. с. 54).

Згідно з висновком від 26 серпня 2014 року ЕО № 8358 ОСОБА_4 зверталася з заявою про те, що ОСОБА_5 без її дозволу 10 серпня 2014 року взяв їхнього сина.

Згідно з актом від 03 травня 2017 року за місцем проживання ОСОБА_4 обстежено житлово-побутові умови та встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 створено належні умови для проживання та розвитку дитини.

Згідно з актом від 03 травня 2017 року за місцем проживання ОСОБА_5 обстежено житлово-побутові умови та встановлено, що у будинку за адресою: АДРЕСА_2, створено належні умови для проживання та розвитку дитини. Син має окрему дитячу кімнату.

Таким чином, належні умови для проживання малолітнього, його виховання, розвитку створено обома батьками.

Позивач намагалась порушити питання щодо влаштування дитини до дитячого закладу з урахування стану здоров'я дитини, що підтверджено довідкою КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 402» від 29 липня 2015 року № 161 (м. Дніпро), яка видана ОСОБА_4 ОСОБА_6 перебуває на черзі на влаштування до комунального закладу освіти, який гарантує місце для зарахування хлопчика у спеціалізовану групу для дітей з порушенням психічного розвитку відповідно до діагнозу дитини.

З 06 лютого 2014 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1народження, відвідував дошкільний навчальний заклад № 284 групу № 11 для дітей з затримкою психічного розвитку (м. Запоріжжя).

Відповідно до інформації вихователя Кузьменко А. А. від 21 січня 2015 року дитину до дитячого садка приводить батько та його дружина ОСОБА_9, вони цікавляться його розвитком, забезпечують необхідними навчальним посібниками, регулярно відвідують батьківські збори. Дитина у достатній мірі забезпечена одягом та взуттям, доглянута, охайна. Мати проживає окремо у м. Дніпро. За час перебування дитини у дитячому садку вихователі маму не бачили, вона не дзвонила, не цікавилася розвитком дитини.

Згідно з листом Комунального закладу «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» ЗОР від 24 лютого 2015 року ОСОБА_5 звернувся з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, щодо можливої зміни місця проживання і надалі зміною місця навчання дитини. Враховуючи те, що дитина з особливими потребами, психологом центру не рекомендується у ранньому віці зміна місця навчання без вагомих причин. Рекомендація обумовлена тим, що адаптація до нового місця навчання та соціального оточення займе певний час, буде впливати на психоемоційний стан дитини, що може мати негативні наслідки для її пізнавального процесу.

Відповідно до характеристики дитини від 12 березня 2015 року дошкільного навчального закладу «Росинка» ОСОБА_6 відвідує заклад з 06 лютого 2014 року, адаптаційний період у нього проходив важко, високий рівень тривожності, неприйняття чужих дітей та дорослих, нерозвинута емоційно-вольова сфера, відсутній розвиток розмови, що утруднює соціалізацію дитини. На цей час у поведінці дитини відбулися зміни, з радістю йде на контакт з добре знайомими людьми, проявляє інтерес до роботи з вчителями/дефектологом, психологом, логопедом, вчителями. Знає та висловлює базові емоції. Добре розвивається мова, він відповідає на питання, бере участь у бесіді, знає вірші та пісні, грає у сюжетно-рольові та словесні ігри. Перехід у інший навчальний заклад може зруйнувати набуті навики та негативно вплинути на психологічний комфорт дитини.

Згідно з характеристикою учня підготовчого класу загальноосвітньої школи № 65 ОСОБА_6 навчається у школі у підготовчому класі з 01 вересня 2016 року, на уроках активний, має необхідні речі для навчання. До школи дитину приводять та забирають батько або його дружина. Позивач приходила до школи 01 вересня 2016 року щоб познайомитись з вчителем та подивитись на клас, у якому буде навчатися син.

Відповідно до довідки лікарсько-консультативної комісії Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» від 05 листопада 2013 року № 4462, малолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено діагноз: органічний психічний розлад зі змішаними специфічними розладами розвитку, має право на отримання державної допомоги на отримання соціальної допомоги на дітей інвалідів.

Згідно з довідкою Комунальної установи «Обласного дошкільного психо-неврологічного центру санаторного типу» ОСОБА_6 знаходився на лікуванні в установі з 02 вересня 2014 року по 31 жовтня 2014 року.

Відповідно до виписного епікризу з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_6 02 листопада 2015 року поступив до лікарні повторно за направленням дільничного психіатра у супроводі матері для обстеження, лікування та вирішення соціальних питань. Діагноз: органічний психічний розлад зі змішаними специфічними розладами розвитку, порушення розвитку мовлення. 13 листопада 2015 року дитину забрала мати на прогулянку, у відділення не повернула, у зв'язку з чим дитину з відділення виписано.

Згідно з витягом з протоколу засідання психолого-медико-педагогічної консультації від 12 квітня 2016 року Комунальної установи «Запорізька обласна психолого-медико-педагогічна консультація» ОСОБА_6 має недостатній рівень сформованості пізнавальних процесів, концентрацій та обсягу уваги, обмеженість знань про навколишній світ, виражене порушення мовлення.

Відповідно до листа Амур-Нижньодніпровської районної ради у м. Дніпро від 16 грудня 2015 року № П-86 30 листопада 2015 року до управління - служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної ради надійшла заява ОСОБА_4 про те, що дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, без її згоди вивезена батьком до м. Запоріжжя. Місце утримання дитини матері невідомо.

ОСОБА_4 працює у Публічному акціонерному товаристві «БАНК Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «БАНК Кредит Дніпро») касиром-операціоністом з 01 серпня 2008 року, що підтверджено довідкою від 20 жовтня 2014 року № 28/14-78, її посадовий оклад становить 3 350,00 грн, з жовтня 2015 року її переведено на посаду спеціаліста з обслуговування та операційно-касової роботи Березинського відділення ПАТ «БАНК Кредит Дніпро», що підтверджено витягом з наказу № 894-вк від 02 жовтня 2015 року.

З 28 січня 2016 року ОСОБА_5 працює у структурному підрозділі «Дніпропетровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця», з 09 березня 2016 року займає посаду виконуючого обов'язки заступника начальника стрілецької команди Запоріжжя-Ліве, з січня по квітень 2016 року має дохід у розмірі 10 422,33 грн, що підтверджено довідками підприємства (№ НОР-1-4/1059 від 04 травня 2016 року та № НОР-1-4/219 від 16 травня 2016 року).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що обидва батьки позитивно характеризуються за місцем роботи і проживання, до кримінальної відповідальності не притягалися, ведуть належний спосіб життя.

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради у Комунарському районі від 18 січня 2016 року № 15-р ОСОБА_4 встановлено порядок побачень з малолітнім сином щонеділі з 10:00 год до 18:00 год у межах м. Запоріжжя, або в будь-який інший день та час за домовленістю між батьками.

Згідно з заявою ОСОБА_4 до відділу у Комунарській районній службі (управління) у справах дітей від 16 вересня 2016 року, остання просить вжити заходи до колишнього чоловіка ОСОБА_5, який перешкоджає їй брати участь у вихованні і спілкуванні з сином.

Згідно з висновком судово-психологічної експертизи від 30 березня 2017 року № 195 ОСОБА_6 під час обстеження виявляє затримку та нерівномірність психічного розвитку у вигляді органічного психічного розладу, порушення розвитку мови. У емоційній сфері підвищений рівень тривоги, страху, суб'єктивне відчуття відстороненості у найближчому оточені; негативний вплив на емоційний стан та психічний розвиток дитини створює не сам факт окремого мешкання, а неможливість отримання дитиною тактильного, інтимного і емоційного контакту з одним із батьків, задовольнити потребу дитини у любові та включеності, що викликає емоційну напруженість, формує у нього захисний механізм, як витиснення (відчуженість до матері) і унеможливлює відчуття благополуччя. Внаслідок підкорюваності, навіюваності, схильності до імітативних стереотипів у поведінці дитини, його оцінка ситуації, настанов та ставлення до батьків мають залежність від батьків. У вказаному випадку, коли батьки розірвали шлюб і не можуть проживати разом, мають змогу та бажання виконувати свої обов'язки, найбільше значення мають умови можливості задовольнити потреби дитини у любові, теплі та формування у неї позитивних настанов, з ким би вона не проживала (т. 3, а. с. 195-201).

Відповідно до психолого-педагогічної характеристики учня підготовчого класу ОСОБА_6 від 12 травня 2017 року, ОСОБА_6 навчається у підготовчому класі ІПК (ЗПР). Програму підготовчого класу ІПК (ЗПР) засвоює. Вміє читати по складах, виконує дії додавання і віднімання в межах десяти на наочних посібниках. Мовлення бідне, відповіді односкладні, дитина не розуміє зміст прочитаного або прослуханого тексту. Постійно плутає назви днів тижня та назви пір року. Може вирішувати прості задачі на наочних посібниках. Не розвинений асоціативний ряд у дитини. Подобаються уроки фізкультури, з інтересом бавиться конструктором. Пам'ять не розвинена-швидко забуває прості речі: де був, що бачив. Постійно відволікається на уроках, потребує зміни діяльності. Мислення-наочно-дійове. Не вміє робити умовиводи, низький рівень класифікації предметів, поведінка стереотипна, не вміє встановлювати причинно-наслідкові зв'язки. Емоційно-вольова сфера не розвинена на віковому рівні. Низький рівень самостійності. Критичність мислення відсутня. Дитина не вміє аналізувати інформацію, яку йому доносять дорослі, легко піддається впливу дорослих. Дитина повинна постійно знаходитись під контролем лікаря-психоневролога, потребує занять з психологом та логопедом, оскільки дитина є логопатом у важкій формі. Дитині потрібна емоційна стабільність у родині, класі, потребує тактильної любові, ласкавого ставлення, уваги, душевного тепла, любові, що є запорукою успішного розвитку. Батько має на сина великий вплив, є головною для дитини людиною. Дитина знає, що у нього є рідна матір «мама ОСОБА_4». Коли матір приїзджає, дитина зустрічає її спочатку сухо (йому розповіли у сім'ї батька, що матір може вкрасти його), а потім дитина спілкується з матір'ю, як з рідною людиною. У школу дитину приводить дружина батька, яку ОСОБА_6 називає «мама ОСОБА_9», ходить до групи продовженого дня. Забирає його батько. Дитина потребує піклування обох батьків для підтримки здорового емоційного стану, психічного та фізичного розвитку.

Психолог загальноосвітньої школи № 65 Безклепченко І. А. підтвердила характеристику дитини та пояснила, що дитина має великі проблеми у розвитку. Зовсім не має критичного мислення, легко піддається впливу, нав'язуванню позицій інших осіб, називає матір «ОСОБА_4». Знаходиться під впливом батька, який для нього є головною людиною, боїться, що його украде «ОСОБА_4», що йому навіяли. Довго пам'ятає, як до нього приїзджали баба та матір, які накормили цукерками, йому навіяли, що цього треба боятися. Емоційно застиглий, потребує материнської опіки. Зазначила, що діти психологічно пов'язані саме з матерями, однієї участі батька дитині не достатньо, він повинен розвиватися сумісно разом з батьком та матір'ю. Психолог декілька разів спостерігала за спілкуванням дитини з матір'ю, спочатку дитина була замкнута, пригнічена, потім вони разом гуляли, після зустрічі з мамою дитина була спокійна, такі зустрічі мають позитивний вплив на дитину. Передача дитини матері травмуюча для дитини, але дитина швидко звикне до матері. Легко вірить у все, і це його особистість. Пояснила, що дитина не може відвідувати звичайну школу.

Згідно з висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району м. Запоріжжя в особі органу опіки та піклування від 12 травня 2017 року № 01/01-41/0488 щодо спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, враховуючи інтереси дитини, стан її здоров'я, те, що зміна проживання та навчання дитини можуть вплинути на психоемоційний стан дитини та відсутність підстав, які б перешкоджали тому, щоб дитина проживала з батьком, керуючись статями 19, 161 СК України, комісія вирішила доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, народження разом з батьком ОСОБА_5

Відділ опіки (піклування) та усиновлення Управління - служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної ради у м. Дніпро висновок про визначення місця проживання дитини не надавав відповідно до листа - роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (т. 3, а. с. 218-222), у якому зазначено, що під час розгляду справ щодо участі одного з батьків у виховання дитини та про визначення місця проживання дитини до суду подається висновок органу опіки та піклування, складений за місцем проживання дитини. Оскільки на час розгляду справи дитина постійно проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_2, висновок про визначення місця проживання дитини складений органом опіки та піклування за місцем проживання дитини.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти необов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (справа «Мамчур проти України», рішення від 16 липня 2015 року).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Верховний Суд виходить з того, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У зв'язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду у справі № 61-327цс18 у постанові від 17 жовтня 2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Верховний Суд зауважує, що ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з інтересів дитини, стану здоров'я ОСОБА_6, врахував необхідність материнської турботи щодо дитини та інші встановлені фактичні обставини справи.

Доводи касаційної скарги про неналежне надання судами першої та апеляційної інстанцій оцінки висновку органу опіки та пілкування про доцільність визначення місця проживання дитини є необґрунтованими, з огляду на те, що відповідно до вимог частини шостої статті 19 СК України суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що висновок грунтується виключно на оцінці матеріально-побутового забезпечення дитини батьками, не враховує стан здоров'я дитни, у першу чергу її психологічний розвиток, та складений без урахування пояснення практикуючого психолога школи, психолого-педагогічної характеристики учня підготовчого класу ОСОБА_6 від 12 травня 2017 року та висновку судово-психологічної експертизи дитини від 30 березня 2017 року № 195.

Верховний Суд бере до уваги висновок судово-психологічної експертизи від 30 березня 2017 року № 195, згідно з яким у дитини в емоційній сфері підвищений рівень тривоги, страху у зв'язку з неможливістю отримання нею тактильного, інтимного і емоційного контакту з одним із батьків, задовольнити потребу дитини у любові, що унеможливлює відчуття благополуччя (т. 3, а. с. 195-201).

Суди першої та апеляційної інстанцій належним чином встановили стан здоров'я дитини, психологічний та емоційний стан, врахувавши його особливу потребу у материнській опіці, виклали відповідні мотиви у судових рішеннях, що спростовує доводи касаційної скарги про невиконання судами вказівок суду касаційної інстанції в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року.

Враховуючи, що за змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, тому доводи касаційної скарги, які зводяться до того, що з урахуванням стану здоров'я дитини батько належно здійснює батьківські обов'язки, що не може бути єдиною достатньою підставою для залишення дитини проживати саме з батьком.

Надаючи у вказаній справі оцінку дотриманню критерію безпеки та захищеності дитини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що саме проживання дитини, яка має особливі потреби у психоемоційному стані, разом з її матір'ю, яка також створила необхідні умови для її проживання, є саме тією безпекою і захищеністю, яку потребує дитина у її віці.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази, що за місцем проживання матері не створено безпечне, стабільне та спокійне середовища проживання дитини.

Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

Доводи касаційної скарги, які є аналогічними доводам заперечень на первісний позов та апеляційної скарги щодо відсутності доказів, що проживання дитини з батьком буде суперечити інтересам дитини; небажання матері спілкуватись з дитиною; відсутність з боку батька перешкод у спілкуванні матері з дитиною; неналежну оцінку судом висновку органу опіки та піклування; відсутність належної опіки дитиною з боку матері; про відсутність з боку матері матеріальної допомоги щодо утримання дитини; створення дитині належних умов навчання, лікування; ігнорування з боку матері настанов лікарів; відсутність підстав для задоволення первісного позову та зводяться до незгоди заявника з ухваленими судами першої та апеляційної інстанцій судовими рішеннями.

З огляду на вказані висновки та характеристика психологів, психоемоційного стану дитини, встановлені фактичні обставини, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про доцільність визначення місця проживання дитини з матір'ю, що відповідає в першу чергу інтресам дитини, а доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_5 із ухваленими у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно встановили обставини справи, дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, виклали мотиви та висновки, та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2017 рокута ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик