Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 161/14638/16-ц

провадження № 61-32939 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,

Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - Луцька міська рада;

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», ОСОБА_1 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня 2017 року у складі судді Кихтюка Р. М. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Грушицького А. І., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року Луцька міська рада звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк»), ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним.

Позов мотивовано тим, що рішенням господарського суду Волинської області від 23 квітня 2008 року будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 визнано об`єктом комунальної власності.

Рішенням господарського суду Волинської області від 24 грудня 2008 року визнано неправомірними дії арбітражного керуючого Жиліча О. В. щодо включення до ліквідаційної маси закритого акціонерного товариства «Лізинг-Нерухомість» секцій 13, 15, 17, 19, 20, 22, 23 у будинку АДРЕСА_1 та подальший їх продаж.

28 квітня 2010 року Луцькою міською радою прийнято рішення № 58/154 «Про прийняття у міську комунальну власність гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ».

29 червня 2011 року Луцькою міською радою прийнято рішення № 11/111 «Про передачу на баланс житлово-комунального підприємства №7 гуртожитку, що по АДРЕСА_1 », а 02 грудня 2011 року виконавчим комітетом Луцької міської ради прийнято рішення № 854-1 «Про затвердження акта прийняття-передачі гуртожитку по АДРЕСА_1 у міську комунальну власність», яким затверджено зазначений акт та передано на баланс житлово-комунальному підприємству № 7.

Із Реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо, що у гуртожитку усі житлові секції перебували у власності фізичних осіб, у зв`язку з чим прокурор

м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади в особі Луцької міської ради звернувся з позовами до суду про визнання недійсними правовстановлюючих документів на секцію № 17 .

Зазначала, що 30 травня 2007 року секція №

АДРЕСА_2 , шляхом проведення аукціону, продана ОСОБА_2 , про що

11 червня 2007 року приватним нотаріусом видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

22 серпня 2007 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу спірного майна з ОСОБА_1 , у подальшому зазначений договір рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2012 року визнано недійсним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня

2009 року визнано недійсним вищезазначене свідоцтво про право власності на вказане майно, яке належало товариству з обмеженою відповідальністю «Лізинг-Нерухомість».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня

2013 року позов прокурора м. Луцька в інтересах держави в особі Луцької міської ради задоволено та витребувано з чужого незаконного володіння

ОСОБА_1 секцію №17 на користь Луцької міської ради.

Вказувала, що законним власником гуртожитку по

АДРЕСА_1 тому числі секції №17, є Луцька міська рада Волинської області, а тому, вважала, що договір іпотеки, укладений між

ОСОБА_1 і ПАТ «Брокбізнесбанк», є недійсним.

Ураховуючи викладене, Луцька міська рада на підставі статей 203, 215 ЦК України просила суд визнати договір іпотеки, укладений 22 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Брокбізнесбанк», недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня 2017 року позов Луцької міської ради задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 22 серпня 2007 року між

ОСОБА_1 і ПАТ «Брокбізнесбанк», посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т. І.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що законним власником нерухомого майна, переданого ОСОБА_1 в іпотеку банку, є Луцька міська рада. Спірний договір іпотеки укладений із порушенням статей 203, 215 ЦК України.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Брокбізнесбанк» залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні спору судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, встановлено обставини справи, яким надана належна оцінка. Зазначив, що договір іпотеки, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Брокбізнесбанк», відповідно до якого предметом іпотеки є секція № АДРЕСА_1 ,

є таким, що порушує право власності територіальної громади м. Луцька. Спірне нерухоме майно вибуло з володіння територіальної громади м. Луцька не з її волі, що стало підставою для витребування в судовому порядку майна в останнього правонабувача ОСОБА_1 , а тому наявні підстави для визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 22 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Брокбізнесбанк».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Брокбізнесбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову Луцької міської ради Волинської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року касаційне провадження

у вказаній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що на час укладення договору іпотеки

ОСОБА_1 був добросовісним набувачем спірного майна і мав право вільно розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Договір купівлі-продажу нерухомого майно, а саме секції № АДРЕСА_1 , укладеного 22 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , є дійсний, тому передбачена статтею 17 Закону України «Про іпотеку» підстава для припинення іпотеки (реалізація предмета іпотеки) відсутня. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 13 вересня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 321 005 грн 82 коп. за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну секцію № 17 , загальною площею 48,2 кв. м, житловою площею 30,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, зазначають, що перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку». Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Заперечення на касаційну скаргу не надійшло.

Фактичні обставини справи

30 травня 2007 року секція АДРЕСА_1 , шляхом проведення аукціону, продана ОСОБА_2 , про що 11 червня 2007 року приватним нотаріусом видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

22 серпня 2007 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу спірного майна з ОСОБА_1

Секція № АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці згідно договору іпотеки, укладеного 22 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та

ПАТ «Брокбізнесбанк».

Рішенням господарського суду Волинської області від 23 квітня 2008 року (справа № 02/42-77) будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 визнано об`єктом комунальної власності (а. с. 6-13).

Рішенням господарського суду Волинської області від 24 грудня 2008 року (справа № 1/76-Б) визнано неправомірними дії арбітражного керуючого

Жиліча О. В. щодо включення в ліквідаційну масу ЗАТ «ЛН» секцій 13, 15, 17, 19, 20, 22, 23 у будинку АДРЕСА_1 та подальший їх продаж (а. с. 14-16).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня

2009 року визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого з прилюдних торгів майна секції № АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_2 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т. І., а рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2012 року (справа № 0308/1856/2012) визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної нерухомості, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

28 квітня 2010 року Луцькою міською радою прийнято рішення № 58/154 «Про прийняття у міську комунальну власність гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 » (а. с. 18).

29 червня 2011 року Луцькою міською радою прийнято рішення № 11/111 «Про передачу на баланс житлово-комунального підприємства № 7 гуртожитку, що на АДРЕСА_1 », а 02 грудня 2011 року виконавчим комітетом Луцької міської ради Волинської області прийнято рішення № 854-1 «Про затвердження акта прийняття-передачі гуртожитку на АДРЕСА_5 у міську комунальну власність», яким затверджено вищезгаданий акт та передано майно на баланс житлово-комунального підприємства № 7 (а. с. 17, 19, 20-21).

Власником секції № АДРЕСА_1 значиться

ОСОБА_1 , згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 26 жовтня 2016 року

(а. с. 27-28).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня

2013 року задоволено позов прокурора міста Луцька, поданий в інтересах держави та територіальної громади міста Луцька в особі Луцької міської ради до ОСОБА_1 , та витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 секцію № 17 у зазначеному будинку (а. с. 24-26).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Касаційна скарга ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із вимогами частини першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частини перша стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним

є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не

є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи»

(статті 215, 216 ЦК України).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки власником секції № АДРЕСА_1 , яке ОСОБА_3 передав в іпотеку банку, є Луцька міська рада. Отже, відповідач набув право власності на нерухоме майно з порушенням вимог закону, у зв`язку з чим не міг розпоряджатися ним, в тому числі забезпечувати цим майном виконання кредитного зобов`язання.

Доводи касаційної скарги про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майно, а саме секції № АДРЕСА_1 , укладеного

22 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є дійсним та ніким

не скасованим, тому передбачена статтею 17 Закону України «Про іпотеку» підстава для припинення іпотеки (реалізація предмета іпотеки) відсутня,

є безпідставні з огляду на таке.

Договір купівлі-продажу секції № АДРЕСА_1

від 22 серпня 2007 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано недійсним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2012 року (справа № 0308/1856/2012). Рішення суду першої інстанції набрало законної сили.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня

2013 року (справа 0308/16375/12) секцію № АДРЕСА_1, витребувано у порядку статті 388 ЦК України, як таку, що вибула із володіння власника поза його волею. Вказане судове рішення залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України (2004 року).

Посилання у касаційній скарзі на те, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки є безпідставні, оскільки до спірних правовідносин стаття 23 Закону України «Про іпотеку»

не застосовується.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 травня залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник