ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 листопада 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7732/19

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1242/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Бечка Є.М., Євстафіїва О.К.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідачі - Державна казначейська служба України, Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2019 року у складі судді Коверзнева В.О., повний текст якого складено 25.07.2019 року у м. Чернігові,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державної казначейської служби України, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області та просила стягнути з Державного бюджету України 3 % річних в сумі 1 014 грн. 88 коп., з яких: 189 грн. 66 коп. за прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18.07.2013 року у справі № 733/1486/13-а, 13 грн. 10 коп. за прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16.12.2011 року у справі № 2-а-6218/11, 83 грн. 45 коп. за прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 17.06.2013 року у справі № 733/1325/13-а, 728 грн. 67 коп. за прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.02.2011 року у справі № 2-а-768/11; індекс інфляції в сумі 20 425 грн. 26 коп., з якої: 4 198 грн. 50 коп. за весь час прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18.07.2013 року у справі № 733/1486/13-а, 294 грн. 51 коп. за весь час прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16.12.2011 року у справі № 2-а-6218/11, 1 862 грн. 15 коп. за весь час прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 17.06.2013 року у справі № 733/1325/13-а, 14 070 грн. 10 коп. за весь час прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.02.2011 року у справі № 2-а-768/11, а всього 21 440 грн. 14 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводи скарги зводяться до того, що нормами Законів України «Про виконавче провадження», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою КМУ від 15.04.2015 року передбачено, що саме на Державну казначейську службу України та її територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевих бюджетів шляхом їх безспірного списання, тому, суд повинен був застосувати статтю 625 ЦК України і стягнути з держави, як гаранта виконання судових рішень та виконавчих документів, на користь позивача 3 % річних та індекс інфляції. Суд же, всупереч зазначеним нормам матеріального закону та обставинам справи, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його поданням до неналежних відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на те, що правовідносини, які виникли між сторонами не регулюються нормами цивільного права, а тому, до них не підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України, крім того, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначений інший механізм виконання рішень суду, зокрема, нарахування компенсації в розмірі 3 % річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Також вважає, що територіальне управління юстиції є неналежним відповідачем у справі, а належним відповідачем мало бути Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА Чернігівської області, яке в силу ст. 625 ЦК і зобов`язано виплатити суму боргу у зв`язку з тривалим невиконанням судових рішень.

Вислухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18.07.2013 року у справі № 733/1486/13-а позов ОСОБА_1 задоволено, визнано дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА Чернігівської області неправомірними, зобов`язано провести нарахування та виплату ОСОБА_1 , як особі, віднесеній до 2-ї категорії постраждалих від аварії на ЧАЕС, компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування за період з 18.10.2012 року по 27.10.2012 року в сумі 2 500 грн. 00 коп. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 року зазначена постанова Ічнянського районного суду залишена без змін (а. с. 14, 15).

16.05.2014 року на підставі виданого судом виконавчого листа заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження № 43344426 (а. с. 16-17), а листом від 29.06.2016 року відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного ТУЮ у Чернігівській області повідомив позивача про направлення виконавчого листа на виконання до Державної казначейської служби України на підставі п. 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845 (а. с. 18).

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16.12.2011 року у справі № 2-А-6218/11 позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА відшкодувати вартість квитків в розмірі 149 грн. 84 коп. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2012 року постанова Ічнянського районного суду залишена без змін (а. с. 19, 20).

01.04.2013 року на підставі виданого судом виконавчого листа головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження № 37275860 (а. с. 22).

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 17.06.2013 року у справі № 733/1325/13-а позов ОСОБА_1 задоволено, визнано дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА Чернігівської області неправомірними, зобов`язано виплатити ОСОБА_1 вартість квитків в сумі 149 грн. 84 коп. та вартість путівки в сумі 950 грн. 16 коп., а всього 1 100 грн. 00 коп. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2013 року зазначена постанова Ічнянського районного суду залишена без змін (а. с. 23, 24).

24.04.2014 року на підставі виданого судом виконавчого листа головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження № 43127054 (а. с. 26, 27), а листом від 29.06.2016 року відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного ТУЮ у Чернігівській області повідомив позивача про направлення виконавчого листа на виконання до Державної казначейської служби України на підставі п. 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845 (а. с. 27).

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.02.2011 року у справі № 2-А-768/11 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА неправомірними, зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну допомогу на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до п. 6 ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50 % від заробітної плати незалежно від інших виплат з урахуванням виплачених сум за період з 29.10.2010 року і проводити перерахунок виплат у зв`язку зі збільшенням мінімальної заробітної плати. Ухвалою Ічнянського районного суду від 03.07.2013 року було змінено спосіб і порядок виконання рішення суду за виконавчим листом № 2-А-768/11 та стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення на користь позивача щомісячну допомогу на ОСОБА_2 за період з 29.04.2011 року по 30.09.2012 року в розмірі 8 540 грн. 90 коп. (а. с. 28, 29).

19.06.2012 року був виданий виконавчий лист на виконання зазначеного рішення та, як зазначала позивач, направлений на виконання до Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області.

Згідно з даними Державної казначейської служби України ОСОБА_1 нарахована компенсація за прострочення виконання судових рішень у справах: № 2-а-768/11 в розмірі 728 грн. 67 коп., № 2-а-6218/11 в розмірі 13 грн. 10 коп., № 733/1486/13-а в розмірі 189 грн. 66 коп., № 733/1325/13-а в розмірі 83 грн. 45 коп., також, датою фактичного перерахування коштів ОСОБА_1 , тобто, датою фактичного виконання судових рішень, постановлених на користь останньої, є 26.04.2019 року, проте, відповідач відмовив у нарахуванні і виплаті збитків, понесених внаслідок інфляції (а. с. 31-32).

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь - якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, п. 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, п. 40).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «…що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції», 8415/02, п. 19 від 27.05.2004; та у справі «Лізанец проти України», 6725/03, п. 43 від 31.05.2007). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України», 29439/02 від 26.04.2005, і у справі «Крищук проти України», 1811/06 від 19.02.2009).

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувану здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частинами 1, 2 ст. 5 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягненні коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку).

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (КЕСНКО v. UKRAINE, № 63134/00, п. 26 ЄСПЛ від 08.11.2005 року).

З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства, саме на Державну казначейську службу України та її територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 цієї статті зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини 5 якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих зобов`язань.

Тобто нарахування інфляційних витрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже саме органом державного казначейства порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішеннями суду, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову на підставі того, що позов був пред`явлений до неналежних відповідачів, суд першої інстанції не врахував, що шкода, завдана органами Управління праці та соціального захисту населення, компенсується державою за рахунок коштів державного бюджету. Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України). Відповідно до частини 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16.

Таким чином органом державної влади, який уповноважений представляти державу у правовідносинах з відшкодування державою шкоди, завданої органом державної влади, є, наряду з таким органом державної влади, Державна казначейська служба України (її територіальне управління), тому, апеляційний суд вважає, що склад осіб, які беруть участь у справі, зокрема, відповідач - Державна казначейська служба України, був визначений позивачем вірно.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до наданого ОСОБА_1 розрахунку інфляційних втрат за несвоєчасне виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18.07.2013 року у справі № 733/1486/13-а, збитки від інфляції за період з лютого 2014 року по квітень 2019 року складають 4 198 грн. 50 коп.; за несвоєчасне виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16.12.2011 року у справі № 2-А -6218/11, збитки від інфляції за період з листопада 2012 року по квітень 2019 року складають 294 грн. 51 коп.; за несвоєчасне виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 17.06.2013 року у справі № 733/1325/13-а, збитки від інфляції за період з жовтня 2013 року по квітень 2019 року складають 1 862 грн. 15 коп.; за несвоєчасне виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.02.2011 року у справі № 2-А-768/11, збитки від інфляції за період з травня 2012 року по квітень 2019 року складають 14 070 грн. 10 коп. (а. с. 33-40).

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене та встановивши, що виконання зазначених у позові судових рішень, було гарантовано державою, однак протягом п`яти років вони не були виконані через бездіяльність державних органів, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав та необхідність стягнення з Державного бюджету на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 20 425 грн. 26 коп. та 3 % річних в розмірі 1 014 грн. 88 коп., враховуючи, при цьому, що розрахунок збитків стороною відповідача не оспорювався.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги та вважає їх обгрунтованими, у зв`язку з чим скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2019 року скасувати, а позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) інфляційні втрати в розмірі 20 425 (двадцять тисяч чотириста двадцять п`ять) грн. 26 коп. та 3 % річних в розмірі 1 014 (одна тисяча чотирнадцять) грн. 88 коп. шляхом списання Державною казначейською службою України (місце знаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ) коштів з єдиного казначейського рахунку.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 01.11.2019 року.

Головуючий: Судді: