Справа № 0417/2-4621/2011
Провадження № 2/202/1173/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.,

за участю секретаря - Кишковар Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариство «АКЦЕНТ-БАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в листопаді 2011 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до Кредитного договору № 1475/к від 17.03.2008 року ОСОБА_1 отримав 04.04.2008 року кредит у розмірі 400 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,00% на рік суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.03.2015 року. Відповідач ОСОБА_1 порушив умови Кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені Кредитним договором терміни, в зв`язку з чим станом на 04.11.2011 року виникла заборгованість за сумою кредиту у розмірі 711 259,00 дол. США, що відповідно до курсу НБУ становить 5 668 734,23 грн. Вимоги до відповідача ОСОБА_1 , що випливають зі вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, договору поруки № 1475/к/1 від 17.03.2008 року з відповідачем ТОВ «ТРАНСЛЕГІОН», договору поруки № 1475/к/2 від 17.03.2008 року з відповідачем ОСОБА_3 та договору поруки № 1475/к/3 від 17.03.2008 року з відповідачем ОСОБА_2 , у зв`язку з чим останні є солідарними відповідачами за пред`явленими до стягнення боргом. Просив суд, стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 5 668 734,23 грн. за кредитним договором № 1475/к від 17.03.2008 року та стягнути солідарно з усіх відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму 200,00 грн.

08.12.2011 року суд, в особі судді ОСОБА_4, за наслідками розгляду даного позову, виніс заочне рішення, яким задовольнив позовну заяву позивача в повному обсязі.

04.12.2018 року відповідач ОСОБА_2 подавав до суду заяву про перегляд заочного рішення, у якій зазначив, що заочне рішення підлягає скасуванню як таке, що винесене з порушенням приписів статей 74, 76, 169, 224 ЦПК України (в редакції від 13.11.2011 року), та вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач ОСОБА_2 (заявник) не був належним чином повідомлений судом про час і місце слухання справи та, як наслідок, останній був позбавлений можливості надати докази (наведені нижче), які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а саме:

- позивач не надав належних та допустимих доказів видачі відповідачу ОСОБА_1 кредитних коштів по Кредитному договору № 1475/к від 17.03.2008 року у загальному розмірі 400 000 доларів США;

- на момент подання позивачем даного позову до суду, порука відповідача ОСОБА_2 перед позивачем вже була припинена, а отже відсутні правові підстави для солідарного стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача суми боргу по Кредитному договору № 1475/к від 17.03.2008 року;

- у позивача не було правових підстав для стягнення суми боргу по Кредитному договору у розмірі 5 668 734,23 грн., солідарно з ОСОБА_1 , ТОВ «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», а також стягнення суми боргу у розмірі 200,00 грн., та солідарно з ОСОБА_1 , ТОВ «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», оскільки спільна порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч. 3 ст. 554 ЦК України) та лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою;

- у позивача не було жодних правових підстав для продовження нарахування відповідачам відсотків за користування кредитом по Кредитному договору № 1475/к від 17.03.2008 року до 04.11.2011 року, оскільки внаслідок факту пред`явлення позивачем позовної заяви до Ковельського міськрайонного суду Волинської області, термін повного виконання зобов`язання за кредитним договором № 1475/к від 17.03.2008 року позивачем було змінено з 16.03.2015 року (дата остаточного повернення кредиту) на 15.01.2010 року (дата звернення з позовом до суду).

У зв`язку із тимчасовим відстороненням судді ОСОБА_4 від здійснення правосуддя на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 листопада 2018 року по справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 грудня 2018 року справа розподілена судді Кухтіну Г.О.

30.01.2019 року, суд виніс ухвалу, якою задовольнив заяву ОСОБА_2 , поновив йому строк на подання даної заяви та скасував заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2011 року по цивільній справі № 0417/2-4621/2011за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ТОВ «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором і призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача у судові засідання, які були призначені на 28 лютого 2019 року о 10 год. 00 хв., 25 квітня 2019 року о 15 год. 15 хв., 24 травня 2019 року о 14 год. 30 хв., 12 червня 2019 о 15 год. 30 хв., 26 липня 2019 року о 11 год. 00 хв., та 05 вересня 2019 року о 09 год. 00 хв., не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку у відповідності до ст. 130 ЦПК України, що підтверджується квитанціями, виписками з сайту Укрпошта щодо перевірки статусу відстеження вручення поштової кореспонденції, поштовими повідомленнями. Тому, суд вважає за необхідне визнати неявку представника позивача не поважною. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 210 ЦПК України строки розгляду справи та те, що неявка представника позивача належним чином повідомленого про час та місце судового засідання без поважних причин згідно ст. 130 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності представника позивача на підставі доказів, які маються в матеріалах справи.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право кожного на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановлений законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду.

Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (рішення ЄСПП у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов`язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов`язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і Y проти Нідерландів»), ці позитивні зобов`язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»).

При вирішенні питання про поважність неявки представника позивача в судове засідання, суд керується наступним.

Згідно з ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й осіб які беруть участь у справі.

Суд не зобов`язаний відкладати засідання, якщо представник сторони навіть вперше не з`явився на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а не обов`язком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду.

В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Представники відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_3 , ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Діденко Р.А. у судове засідання, яке було призначене на 05.09.2019 року не з`явився, через канцелярію суду подав письмову заяву, у якій просив здійснювати розгляд без його участі та винести рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, враховуючи їх безпідставність та необґрунтованість, а також з огляду на те, що позивач, протягом усього часу розгляду даної справи, не забезпечив явку свого уповноваженого представника, а також не надав письмових пояснень (заперечень), які б доводили його позовні вимоги.

Суд, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.03.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір № 1475/к від 17.03.2008 року.

Разом з тим, твердження позивача, що відповідно до укладеного кредитного договору відповідача ОСОБА_1 04.04.2008 року отримав кредит у розмірі 400 000,00 доларів США не знаходять свого підтвердження, оскільки позивачем не долучено до матеріалів справи жодного належного доказу, з якого вбачається факт отримання відповідачем ОСОБА_1 04.04.2008 року, грошових коштів у сумі 400 000,00 доларів США, а також факт того, що відповідні грошові кошти були надані Позивачем саме на виконання умов кредитного договору № 1475/к від 17.03.2008 року.

При цьому, умовами кредитного договору № 1475/к від 17.03.2008 року встановлено, що:

- абз. 2 п. 1.1. Надання коштів здійснюється окремими частинами - Траншами кредиту (Транш - визначена сума коштів, обговорена в договорі про видачу Траншу, надана в рамках кредитної Угоди), сукупна величина сальдо по яких не буде перевищувати суму, обговорену п 1.2. даної Угоди.

- абз. 3 п. 1.1. Видача частин кредиту здійснюється після підписання договору про видачу Траншу, на термін і на умовах, передбачених у даній Угоді, а також у договорі про видачу Траншу.

- абз. 4 п. 1.1. Умови видачі - сума кожної частини, термін по кожному Траншу кредиту, оформляється окремим договором про видачу Траншу при кожній видачі частин кредиту. Кожній договір про видачу Траншу є невід`ємною частиною даної Угоди.

- п. 1.3. Термін повернення кредиту й окремих частин - Траншів кредиту, встановлюється договорами про видачу Траншів кредиту, а також Графіками погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є додатками до договорів про видачу Траншів, але не пізніше 16.03.2015.

- п. 2.1.1. та п. 2.1. Банк зобов`язується надати кредит шляхом видачі готівки через касу, у вигляді Траншів кредиту, сукупна величина сальдо по яких не буде перевищувати суму, обумовлену п. 1.2. даної Угоди, за умови виконання Позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.10 Угоди.

- п. 2.1.2 та п. 2.1. Банк зобов`язується зобов`язання по видачі кожного траншу кредиту, згідно даної Угоди, виникають у Банка в день набрання чинності кожного договору про видачу Траншу, у межах зазначених в них сумах в порядку, передбаченому п. 2.4.3. даної Угоди.

- п. 2.2.1 та п. 2.2. Позичальник зобов`язується використовувати Транші кредиту на цілі, зазначені в п. 1.4. договорів про видачу Траншів.

- п. 2.2.2 та п. 2.2. Позичальник зобов`язується сплачувати відсотки за користування кредитними коштами відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.2, 4.1., 4.2, 4.3., 4.4. цієї Угоди, а також п.п. 4.1, 4.2., 4.3., 4.4. договорів про видачу Траншів, які є невід`ємною частиною даної Угоди.

- п. 2.2.3 та п. 2.2. Позичальник зобов`язується здійснювати погашення кредитів, відсотків і винагороди, в порядку і терміни, згідно Графіків погашення кредитів, відсотків і винагороди, що складаються з кожним договором про видачу Траншу окремо і є невід`ємною частиною кожного договору про видачу Траншу.

Не зважаючи на вищезазначені умови кредитного договору № 1475/к від 17.03.2008 року, позивач, не долучив до матеріалів Справи належним чином засвідчені копії:

1) договорів про видачу Траншу відповідачу ОСОБА_1 , на загальну суму 400 000 доларів США;

2) Графіків погашення кредитів, відсотків і винагороди, що складаються з кожним договором про видачу Траншу окремо і є невід`ємною частиною кожного договору про видачу Траншу.

3) доказів того, що відповідач ОСОБА_1 звертався до позивача з заявою на видачу кредиту, а також те, що позивач її виконав та, як наслідок, дійсно надав 04.04.2008 року відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти саме у розмірі 400 000 доларів США виключно в рамках Кредитного договору, а не у будь-який інший спосіб.

Єдине, що долучив позивач до позовної заяви у якості доказу видачі кредитних коштів відповідачу ОСОБА_1 є розрахунок заборгованості за договором № 1475/к від 17.03.2008 року, який оформлений позивачем станом на 04.11.2008 року.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1, 5, 6, ст. 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В свою чергу, суд критично ставиться до даного розрахунку як доказу видачі позивачем відповідачу ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 400 000 доларів США, оскільки діючим законодавством чітко визначені документи, які можуть підтверджувати наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Наданий представником позивача розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлений співробітниками банку, - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача.

Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Також, відповідно до пункт 4 розділу VII Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою правління національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань (Положення 705).

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254).

Таким чином, розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року по справі № 733/608/16-ц (провадження № 61-5191св18).

Окрім цього, згідно ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до вимог абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту.

Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачам не є можливим, а тому доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.

Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір.

Таким чином, з огляду на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів передання позивачем грошей за кредитним договором № 1475/к від 17.03.2008 року відповідачу ОСОБА_1 у розмірі 400 000 доларів США, це є підставою для відмови позивачу у позові у повному обсязі.

Окрім вищенаведеного, суд також погоджується з позицією представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Діденко Р.А., що на момент подання позивачем позовної заяви до суду, тобто станом на 22.11.2011 року, порука відповідача ОСОБА_2 вже була припинена.

Так, з умовами договорів поруки № 1475/к/3 від 17.03.2008 року, який укладено між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за Кредитним договором № 1475/к від 17.03.2008 року в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредиту, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником обов`язків за Кредитним договором № 1475/к від 17.03.2008 року, боржник і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Зі змісту зазначених вище пунктів договору поруки № 1475/к/3 від 17.03.2008 року можна зробити висновок, що внаслідок укладення останнього між відповідачами та позивачем виникли взаємовідносини поруки для забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 1475/к від 17.03.2008 року.

Разом з тим 15.01.2010 року позивач подав нарочно до Ковельського міськрайонного суду Волинської області позовну заяву від 13.01.2010 за вих. № 142, у якій посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, а також враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 , станом на 12.01.2010 року має перед позивачем заборгованість саме по кредитному договору № 1475/к від 17.03.2008 року на загальну суму 478 301,61 доларів США, яка складається з: суми заборгованості за кредитом - 350 599,15 доларів США - тіла кредиту, 30 507,48 доларів США - прострочений кредит, 6 285,11 доларів США - нараховані відсотки, 77 446,91 доларів США - прострочені відсотки, 13 462,96 доларів США - нарахована пеня , просив суд, з урахування уточнення позовних вимог, в рахунок погашення вищевказаної заборгованості звернути стягнення на:

- побутовий корпус площею 733,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу 23.05.2006 та зареєстрованого в БТІ 14.05.2006;

- земельну ділянку площею 13501 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцю на підставі державного акту право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 061503;

- земельну ділянку площею 11165 кв.м., що знаходиться за адресою Волинська область , Ковельській район , с. Дубове , та належить Іпотекодавцю на підставі Державного акта на земельну ділянку серії ЯД № 291589.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, звертаючись з означеною позовною заявою позивач, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 1050 ЦК України, скористався своїм правом на дострокове стягнення (повернення) усієї заборгованості з відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 1475/к від 17.03.2008 року.

Вищенаведене свідчить, що позивач подаючи вищевказану позовну заяву був обізнаний з тим, що, з огляду на порушення відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору № 1475/к від 17.03.2008 року, в частині здійснення своєчасних розрахунків, строк виконання основного зобов`язання в повному обсязі вже настав саме з дня пред`явлення вищевказаної позовної заяви до Ковельського міськрайонного суду Волинської області, тобто з 15.01.2010 року.

За наслідками розгляду позовної заяви Ковельський міськрайонний суд Волинської області (в особі судді Восковської О.А.) 11.03.2010 року виніс рішення по справі № 2-314/10, яким задовольнив позовну заяву позивача в повному обсязі та звернув стягнення на предмет іпотеки побутовий корпус площею 733,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить ТОВ «Транслегіон», земельну ділянку площею 13501 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить ТзОВ «Транслегіон» та на земельну ділянку площею 11165 кв.м., що знаходиться за адресою Волинська область, Ковельській район, с. Дубове, та належить ТзОВ «Транслегіон» шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк», з укладенням від імені відповідача ТзОВ «Транслегіон» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення даного продажу.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя».

З наведеного вбачається, що з дня подання позивачем позовної заяви до Ковельського міськрайонного суд Волинської області, тобто з 15.01.2010 року, позивач, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 559 ЦК України, а також враховуючи, що означена позовна заява є саме вимогою про дострокове стягнення (повернення) усієї заборгованості з відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 1475/к від 17.03.2008 року, зобов`язаний був виключно на протязі 6 (шести) місяців, тобто до 15.06.2010 року (включно) пред`явити позовну заяву до відповідачів, як поручителів (у т.ч. і ОСОБА_2 ), про стягнення з них заборгованість за кредитним договором № 1475/к від 17.03.2008 року.

Водночас, не зважаючи на викладені обставини позивач лише 22.11.2011 року подав нарочно до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву від 04.11.2011 року, у якій просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 1475/к від 17.03.2008 року, яка станом на 04.11.2011 року складала 711 259,00 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 5 668 734,23 грн.

Вищезазначена обставина вказує, що позивач, не зважаючи на приписи вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, не пред`явив у передбачений законом 6 (шести) місячний строк відповідний позов, оскільки останній необхідно було пред`явити не пізніше 15.06.2010 року.

Аналогічна правова позиція підтверджується висновками Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду, зокрема:

1) у абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що: «Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання».

2) правова позиція, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 по справі № 6-53цс14, у якій зазначено, що з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

3) правова позиція, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), у якій зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Таким чином, на момент звернення позивачем до суду з позовною заявою, тобто станом на 22.11.2011 року, порука відповідача ОСОБА_2 , яка встановлена договором поруки № 1475/к/3 від 17.03.2008 року, вже була припинена перед позивачем, що є підставою для відмови позивачу у стягненні солідарно з відповідача ОСОБА_2 суми боргу по кредитному договору № 1475/к від 17.03.2008 року на користь позивача.

Окрім цього, суд також погоджується з позицією представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Діденко Р.А., що у позивача були відсутні правові підстави для солідарного стягнення суми боргу по кредитному договору № 1475/к від 17.03.2008 року на користь позивача одночасно з усіх відповідачів поручителів, а саме ТОВ «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК».

Слід зазначити, що зміст ст. 554 ЦК України вбачає можливість встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов`язання одночасно з боку декількох осіб.

Однак, така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч. 3 ст. 554 ЦК України) та лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою .

Отже, заявлена позивачем вимога до ОСОБА_1 і поручителів ТОВ «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором № 1475/к від 17.03.2008 року не є належним засобом захисту права, оскільки в даному випадку ч. 3 ст. 554 ЦК України застосована не може і вказані поручителі не несуть солідарної відповідальності один перед одним, так як відсутня їх спільна порука, оскільки між кожним з вказаних поручителів та позивачем було укладено окремі договори поруки і таку поруки не можна назвати їх спільною.

Таким чином порука кількох осіб може бути визначена як спільна у разі укладення договору поруки декількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов`язання. Лише у такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука);

Проте, з договорів поруки, які були укладені між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 , ТОВ «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_3 , ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» вбачається, що кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник. Також умовами договорів поруки передбачено право кредитора пред`явити свої вимоги безпосередньо поручителю.

Враховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами вищевказаних договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, а отже у суду, з огляду на вимоги ч. 3 ст. 554 ЦК України, відсутні підстав для солідарного стягнення з поручителів на користь позивача заборгованості за кредитними договором № 1475/к від 17.03.2008 року.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24.06.2015 року у справі № 6-255цс15, від 11.11.2015 року в справі № 6-511цс15 та від 21.09.2016 року в справі № 6-1252цс16, а також постанові Верховного Суду від 13.02.2018 року по справі № 537/5038/15-ц (провадження № 61-1929св18).

Вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 5 та ч. 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» про стягнення заборгованість за кредитним договором від 17.03.2008 № 1475/к у розмірі 5 668 734,23 грн., а також у стягненні суми у розмірі 200,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» сплаченого ним судового збору, також не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525, 559, 628, 638, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 95, 141, 247, 258, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСЛЕГІОН», ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариство «АКЦЕНТ-БАНК» про стягнення заборгованість за кредитним договором - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Г.О. Кухтін