Дата документу 07.05.2019 Справа № 336/3791/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/3791/18 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
№ 22-ц/807/1559/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо», третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо», третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 14.11.2016 року нею з ТДВ СК «Кредо» був укладений договір страхування власника карткового рахунку, одним зі страхових ризиків за яким є понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок звільнення страхувальника з роботи не з його ініціативи, а у звязку з реорганізацією підприємства та скороченням штату працівників. 16.04.2018 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи у звязку із скороченням чисельності та штату працівників, після чого 17.04.2018 року ОСОБА_3 звернулась до відповідача з повідомленням про настання страхового випадку та заявою про отримання страхового відшкодування. Страховиком у виплаті страхового відшкодування було відмовлено у звязку з тим, що трудовий стаж ОСОБА_3 за останнім місцем роботи становив менше 12 місяців. Не погоджуючись з цим, оскільки фактично ОСОБА_3 безперервно працювала близько 17 років за одним місцем роботи, а 01.08.2017 року була переведена до новоствореної внаслідок реорганізації шляхом злиття установи.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, стягнути з ТДВ СК «Кредо» на свою користь страхове відшкодування в сумі залишку несплаченого кредитного ліміту у 16780 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі адвоката Митнюка В.І. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.11.2016 року між ТДВ «СК «Кредо» та ОСОБА_3 був укладений договір комплексного страхування власника карткового рахунку (далі по тексту Договір) (а.с. 7).

Зазначений договір був укладений шляхом акцептування ОСОБА_3 публічної оферти ТДВ «СК «Кредо», про що зазначено у тексті договору.

Предметом Договору у відповідності до п. 4.1 є майнові інтереси страхувальника, повязані з життям, здоровям та працездатністю застрахованої особи, а також повязані із збитками внаслідок непередбачених фінансових витрат у звязку зі звільненням страхувальника з роботи не з його ініціативи.

Страховими випадками за договором є, зокрема ризик «Д», а саме понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок звільнення страхувальника з роботи не з його ініціативи. Під ризиком «Д» розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця лише у випадках: зміна в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції послався на те, що невідємною частиною Договору є Правила добровільного страхування від нещасних випадків, Правила добровільного страхування здоровя на випадок хвороби, Правила добровільного страхування фінансових ризиків, а пунктом 4.5.1 умов страхування по договору добровільного комплексного страхування власника карткового рахунку (а.с. 80-86) визначені обмеження страхування за ризиком «Д», а саме не підлягають страхуванню особи, яким не виповнилось 20 років або виповнилось 60 років; трудовий стаж якої на останньому місці роботи менше 12 місяців.

Натомість не погоджуючись з висновками суду першої інстанції в цій частині судова колегія враховує наступне.

Можливість укладення договору шляхом фіксування його змісту в кількох документах визначена ст. 207 ЦК України.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Стаття 634 ЦК України надає визначення договору приєднання, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Разом з тим, за ст. 3 ЦК однією з засад цивільного законодавства є свобода договору.

За ст. 627 ЦК свобода договору полягає у тому, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 2. зазначеної норми містить застереження, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Укладений позивачкою договір комплексного страхування також мав враховувати положення Закону «Про захист прав споживачів».

За ст. 4 зазначеного Закону, споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

За ст. 15 того ж Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Як вбачається зі змісту наданого позивачем договору ( а.с. 7) у договорі відсутні будь-які посилання на те, що позивач не матиме право на отримання відшкодування за одним з ризиків у звязку з досягненням певного віку або за недостатності стажу роботи.

Навпаки, зазначений договір укладений безпосередньо з позивачкою та містить у п. 7.1 перелік страхових випадків за цим договором.

Серед цих страхових випадків без жодних застережень зазначено і ризик «Д» - понесення страхувальником передбачених фінансових витрат внаслідок звільнення страхувальника з роботи не з його вини.

При цьому у договорі не зазначено жодних застережень з приводу того, у яких випадках відшкодування за цим страховим випадком не здійснюватиметься.

Навпаки, у п. 7.8 констатовано що саме розуміється під втратою постійного місця роботи яке входить до ризику «Д».

Жодних обмежень щодо віку або стажу роботи у договорі, який був наданий для ознайомлення та підпису позивачці, не зазначено та жодних відомостей про те, що вона має ще додатково отримати будь-яку інформацію щодо можливості відшкодування, - у договорі не зазначено.

Відповідач, зазначаючи про те, що такий договір в частині ризику «Д» не може бути застосований, тому що позивач по досягненні певного віку не має право на відшкодування разом з тим посилається на положення пункту 4.5.1 умов страхування по договору добровільного комплексного страхування власника карткового рахунку (а.с. 80-86) де визначені обмеження страхування за ризиком Д, а саме не підлягають страхуванню особи, яким не виповнилось 20 років або виповнилось 60 років; трудовий стаж якої на останньому місці роботи менше 12 місяців.

Позивач, яка є споживачем послуг, не була ознайомлена з такими умовами, а крім того згідно з цими ж умовами особи, яким виповнилось 60 років не підлягають страхуванню за цим ризиком.

Відтак зазначений пункт умов страхування взагалі передбачає неможливість укладення договору з особами, які досягли 60 річного віку щодо ризику втрати роботи.

Але договір, укладений з позивачкою містить цей ризик у переліку інших ризиків, жодних перешкод для його виключення з умов договору як такого, який взагалі не може бути застосований до відносин з позивачкою, відповідач не надав.

Також він не надав і переконливих заперечень з приводу того, що за цим ризиком особи по досягненню 60 річного віку, взагалі не підлягали страхуванню, але договір з позивачкою був укладений серед іншого і за цим ризиком, незважаючи на те, що на час укладення договору вона вже досягла 60 річного віку.

Пояснення відповідача в цій частині є суперечливими з огляду на те, що за умовами страхування взагалі з собою по досягненню 60 річного віку неможливо укладення договору за цим ризиком, а не відмова у виплаті страхового відшкодування.

Відповідач же не оспорив договір в цій частині не просив визнати його недійсним, а відтак і не може посилатися на те, що договір з приводу цього ризику не підлягає виконанню.

З копії трудової книжки ОСОБА_3 та копії наказу про звільнення від 16.04.2018 року (а.с. 9, 10-11) вбачається, що 28.05.2001 року ОСОБА_3 була призначена на посаду головного спеціалісті з питань членства, страхових внесків та фінансів Московського районного відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Києві. 02.01.2002 року ОСОБА_3 переведена на посаду начальника фінансового-економічного відділу, з 01.10.2014 року у звязку зі змінами у структурі управління переведена на посаду начальника відділу планування та поточної економічної діяльності, а з 31.07.2017 року звільнена за переведенням до Святошинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП.

01.08.2017 року ОСОБА_3 призначена в порядку переведення на посаду завідувача сектору організації роботи з потерпілими та їх листками непрацездатності відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Святошинського відділення.

16.04.2018 року ОСОБА_3 звільнена у звязку зі змінами в організації виробництва та праці, скорочення чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП.

ОСОБА_3 після звільнення неодноразово зверталась до ТДВ «СК «Кредо» з заявами про виплату страхового відшкодування за ризиком Д, однак, їй було відмовлено (а.с. 13. 17, 18, 22, 23, 25) у звязку з тим, що на момент звільнення вона досягла віку 60 років, а стаж її роботи на останньому місці роботи складав менше 12 місяців.

Жодних доказів на підтвердження того , що на час укладення договору ОСОБА_3, була ознайомлена з Правилами добровільного страхування фінансових ризиків, також мала розуміти, що досягши на день укладення договору віку у 67 років вона не зможе отримати страхове відшкодування за одним із ризиків, а саме за ризиком «Д» відповідачем не надано.

Вважаючи непереконливими доводи відповідача про те, що позивач мала усвідомлювати неможливість отримання відшкодування за ризиком «Д» судова колегія виходить з того, що навпаки, цей ризик був включений у договір без жодних застережень незважаючи на досягнення позивачкою 60 річного віку вже на час укладення договору.

Така обставина за поясненнями позивача впливала суттєво на її волевиявлення щодо укладення договору, сприяла наданню згоди на укладення договору.

Текст договору у цій частині є категоричним, у його п. 7.1 фінансові втрати внаслідок звільнення страхувальника за роботи віднесені до страхових випадків з тлумаченням у п. 7.8. поняття втрати постійного місця роботи.

За змістом пояснень відповідача цей пункт договору в частині віднесення ризику «Д» до страхових випадків, взагалі не міг існувати на час укладення договору, але жодних переконливих обґрунтувань включенню цього ризику до умов договору відповідачем не надано.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» на користь позивачки страхового відшкодування підлягають задоволенню.

Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди судова колегія вважає такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивача на те, що їй завдана моральна шкода не підтверджені жодними переконливими доказами. Так, посилання на те, що її хвороби виникли внаслідок нервового напруження та зумовили завдання шкоди, не може бути підставою для покладення на відповідача відповідальності за завдану шкоду, позаяк жодного причинного звязку хвороб позивача з тривалим вирішенням спірного питання щодо отримання нею страхового відшкодування не встановлено.

Відповідному зменшенню порівняно з заявленими вимогами, підлягає і стягнення на користь позивачки судового збору з урахуванням положень ст. 141 ЦПК. Стягненню підлягають витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам (96% від 736,40) у розмірі 707 гр.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2019 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо», про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ТДВ СК «Кредо» на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування в сумі залишку несплаченого кредитного ліміту у розмірі 16 780 гривень (шістнадцять тисяч сімсот вісімдесят гр. ) та судовий збір у розмірі 707 гр. (сімсот сім гр.)

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 15 травня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков