ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 643/1006/16-ц

провадження № 61-40971 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат Воробйова Ольга Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - адвокат Холодов Леонід Юрійович,

третя особа - Управління Служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Воробйової Ольги Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на постанову апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2018 року в складі колегії суддів Котелевець А. В., Овсяннікової А. І., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

02 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 і просив визначити місцем проживання неповнолітньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком за адресою: АДРЕСА_2., та відібрати неповнолітню ОСОБА_8 в матері або будь-яких інших осіб, які утримують у себе дитину, й передати її ОСОБА_4

В обґрунтування позову позивач зазначає, що вони з ОСОБА_6 з 01 грудня 1997 року до 17 квітня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка ОСОБА_8

Після розірвання шлюбу донька залишилася з матір'ю за місцем її проживання та реєстрації в м. Харкові. Однак із серпня 2014 року ОСОБА_6 почала висловлювати на адресу позивача безпідставні звинувачення та припинила з ним будь-яке спілкування, позбавивши його можливості спілкуватися з дочкою й брати участь в її вихованні.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2015 року, залишиним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківській області від 07 липня 2015 року, ОСОБА_6 зобов'язано усунути перешкоди ОСОБА_4 у спілкуванні з ОСОБА_8 та визначено порядок його участі у вихованні і спілкуванні з дитиною.

Оскільки мати дитини зазначене рішення не виконувала, він звернувся до виконавчої служби, однак під час проведення виконавчих дій було встановлено відсутність ОСОБА_6 і ОСОБА_8 за місцем проживання та реєстрації.

Уважає, що визначення місця проживання ОСОБА_8 з батьком і відібрання дитини від матері забезпечить право ОСОБА_4 як батька на спілкування та участь у вихованні дитини, якого ОСОБА_6 незаконно його позбавила.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2018 року позов задоволено, визначено місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2., відібрано неповнолітню ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_6 або будь-яких інших осіб, які утримують у себе дитину, та передано її ОСОБА_4

Суд першої інстнації виходив із того, що мати порушила право неповнолітньої дитини ОСОБА_8 на спілкування з батьком, участь останнього в житті і вихованні доньки, спосіб виховання дитини становить загрозу психічному, фізичному здоров'ю дитини та її розвитку, а тому наявні виняткові обставини для розлучення дитини з матір'ю та її відібрання в матері й передачу батькові.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_6 забезпечує дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, що відповідає найкращим інтересам дитини, при цьому батько не довів наявність обставин для розлучення дитини з матір'ю, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

16 липня 2018 року адвокат Воробйова О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначене судове рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник позивача зазначає, що апеляційний суд неповно встановив обставини, що мають значення для вирішення спору, та дійшов безпідставного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Зазначав, що проживання дочки з матір'ю порушує його право на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Відзив на касаційну скаргу

Відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 01 грудня 1997 року до 17 квітня 2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка ОСОБА_8

Після розірвання шлюбу дитина проживала з матір'ю спочатку в м. Харкові за місцем її проживання та реєстрації ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1, а з 15 вересня 2014 року - проживає з матір'ю в Російській Федерації за адресою: АДРЕСА_3., де ОСОБА_6 узята на облік і отримала дозвіл на тимчасове проживання.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2015 року, зобов'язано ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_4 у спілкуванні з ОСОБА_8 та визначено порядок його участі у вихованні й спілкуванні з дочкою.

Указане судове рішення ОСОБА_6 не виконує, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Із 20 жовтня 2014 року ОСОБА_8 навчається в Муніципальному бюджетному загальноосвітньому закладі «Середня загальноосвітня школа № 15 з поглибленим вивченням окремих предметів» (м. Гусь-Хрустальний Володимирської області Російської Федерації).

Дитина навчається на фортепіанному відділі позашкільного навчального закладу «Дитяча школа мистецтв імені М. О.Балакірєва», а також приймає активну участь у позакласній діяльності.

Моральні якості ОСОБА_8 сформовані в достатній мірі, в неї багато друзів серед однокласників. Мати дитини має постійний контакт із класним керівником, приймає активну участь у шкільному житті дочки.

Матеріалами справи підтверджується, що дитина нагороджена численними дипломами та грамотами за успіхи в навчанні та творчості, а мати має подяки від навчальних закладів, які відвідує її донька, за активну участь у відповідних творчих заходах.

Дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_6 не ухиляється від виконання покладених на неї законом обов'язків щодо виховання доньки, піклується про її фізичний і духовний розвиток; створила всі умови для отримання донькою освіти та розвиває її творчі здібності.

Згідно з висновком Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 15 квітня 2016 року № 242 комісія дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_4

Інформація про місце проживання ОСОБА_6 на момент складення вказаного висновку управлінню відома не була, а тому її думка при прийнятті рішення не врахована.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Cтаттею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статей 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Оскільки апеляційний суд установив, що між батьками виник спір щодо місця проживання малолітньої дитини, вони проживають окремо, при цьому дитина тривалий час проживає з матір'ю, а батько не довів, що проживання дитини з матір'ю суперечить якнайкращим інтересам дочки, правильним є висновок суду про відсутність правових підстав для визначення місця проживання дитини з батьком.

Відповідно до пунктів 2-5 частини першої статті 164, частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, якщо, зокрема, мати ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводиться з дитиною, є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я та морального виховання.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт наявності передбачених даною нормою підстав для відібрання дитини від матері. На такі обставини не посилається й батько в обґрунтування позову.

Ураховуючи викладене, правильним є висновок апеляційного суду про відсустність правових підстав для задоволення позову в даній справі.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, а тому не заслуговують на увагу посилання на те, що ОСОБА_6 не мала права переїжджати та змінювати своє з дитиною місце проживання без згоди ОСОБА_4

У касаційній скарзі адвокат зазначає, що відповідач не виконує рішення суду щодо встановлення участі у вихованні та спілкуванні з дитиною й чинить ОСОБА_4 перешкоди у вихованні та спілкуванні з дочкою, однак указані обставини не мають значення для вирішення спору про визначення місця проживання дитини. Невиконання ОСОБА_6 указаного рішення суду в добровільному порядку є підставою для звернення до виконавчої служби, однак не є підставою для задоволення позову в даній справі.

Інші доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що батько заперечує проти проживання дочки з матір'ю беручи, перш за все, до уваги свої інтереси, а не інтереси дитини.

Такі доводи не містять у собі посилань на обставини чи докази про те, що визначення місця проживання дочки з батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини, а тому не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки встановлених апеляційним судом обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішеннь - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу адвоката Воробйової ОльгиВікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат