Провадження № 2-о/369/310/19
РІШЕННЯ

Іменем України

28.10.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

секретаря Середенко Б.С.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 2014 року по 2019 рік. Від спільного проживання мають доньку ОСОБА_4 , 2015 року нардження. За час зареєстрованого шлюбу ними була придбана квартира в с.Чайки. Останні роки та після розірвання шлюбу між ними виникли спори з побутових та сімейних питань. Вона намагалась вирішити все шляхом домовленостей, але чоловік на діалог не йшов. Під час розгляду справи про розлучення, ОСОБА_3 неодноразово погрожував та вчиняв дії, що порушують її права та права її малолітньої дитини. На даний час також тривають судові спори щодо поділу майна та стягнення заборгованості. Тому у чоловіка неприязнь до неї трансформувалась у психологічне та фізичне насильсьтво. Від кривдника почали надходити словесні образи, переслідування, приниження, погрози щодо відібрання дитини та позбавлення її батьківських прав.

Так, 12 травня 2019 року ОСОБА_3 приїхав до неї та взяв дитину на прогулянку, але вчасно її не повернув. Тому вона звернулась до органів національної поліції. Для розшуку доньки вона розклеювала оголошення по місту. На її телефонні дзвінки ОСОБА_3 відмовлявся повідомляти про місцезнаходження дитини або її повернути. Лише 05 червня 2019 року їй, незважаючи на побиття її матері, вдалось забрати дитину. Але повернутись до їх спільної квартири вона не могла, тому вимушена змінити місце проживання, досить тривалий час проживала у друзів. Через постійне нервування, у неї погіршився стан здоровя, трапляються нервові зриви. Після повернення до квартири, вона виявила, що ОСОБА_3 привів її у непридатий для проживання стан, вона вимушена була змінювати замки та провести ремонті роботи. 13 вересня 2019 року ОСОБА_3 зявився до їх квартири та почав знову погрожувати фізичною розправою та виселенням її та дитини з квартири. Щодо неправомірних дій ОСОБА_3 вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, але це жодним чином не вплинуло на поведінку останнього, який не припинив вчиняти щодо неї психологічне та фізичне насильство.

Просила суд видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_3 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обовязки, а саме: заборонити перебувати у місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити перебування у місці проживання (перебування) ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ; забронити наближатись на відстань ближче 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатись на відстань ближче 100 метрів до місця проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатись на відстань ближче 100 метрів до місця навчання ОСОБА_4 за адресою: м. Київ, вул. Бударіна, 9, дошкільний навчальний заклад №747; заборонити вести листування, телефонні розмови з ОСОБА_1 , донькою ОСОБА_4 або контактувати з ними через інші засоби звязку, як особисто, так і через третіх осіб.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 подану заяву підтримали. Просили задоволити подану заяву та захисити постраждалу особу.

У судове засідання заінтересована ОСОБА_3 не зявився. Про час та місце розгляду справи, зважаючи на невідкладність розгляду таких заяв, належним чином. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляду справи, дослідивши письмові матеріали справи, переглянувши відеозаписи, подані учасниками, що зберігаються в них на телефонах, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За п.9 ч.1 ст.1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до пунктів 3, 14, 17 частини 1статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

При розгляді справи судом встановлено, що 14 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєсрований шлюб у Краснодарському відділі державної реєстрації атків цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Сторони по справі мають неповнолітню дитину: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Саме на заявника процесуальний закон покладає обов`язок довести факт завдання насильства та надати підтверджуючі докази.

На підвтердження своїх доводів заявник надала суду: талон-повідомлення №5 від 05 червня 2019 року ГУНП Дніпропетровської області; талон-повідомдлення від 13 травня 2019 року Києво-Святошинського ВП ГУ НП Київської області (12 травня 2019 року ОСОБА_3 взяв спільну дитину та зник у невідомому напрямку); талон-повідомлення №12 від 13 вересня 2019 року Києво-Святошинський ВП ГУ НП в Київській області (13 вересня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , колишній чоловік ОСОБА_3 погрожував фізичною розправою.

Суд не приймає доводи заяви щодо наявності доказів, які підтверджують беззаперечну вину ОСОБА_3 , як кривдника, та здійснення останнім щодо заявника фізичного чи психологічного насильства, оскільки звернення ОСОБА_1 із заявою до органів поліції, не підтверджує факт домашнього насильства над заявником, оскільки в діях ОСОБА_3 не встановлено факту застосування домашнього насильства у визначених Законом формах щодо ОСОБА_1 або дитини ОСОБА_4 .

Також, з медичної документації, наданої ОСОБА_1 не вбачається можливим встановити, що і хто є причиною її звернення за медичною допомогою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 даного Закону).

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

При розгляді справи судом встановлено, що між заявником та колишнім чоловіком ОСОБА_3 склалися неприязні відносини, які виникли з різних сімейних питань та щодо нерухомості, в тому числі сторони не можуть дійти згоди щодо спільного виховання дитини. Посилання, що саме ОСОБА_3 насильно забрав дитину не підтведжено при розгляді справи, при цьому суд враховує рівні права батьків на дитину. Оголошення не можуть підвтерджувати дану обставину, а лише підвтерджують субєктивне сприйняття заявником певних подій. Крім того, у даних оголошеннях є фото іншої жінки, в якою може бути дитина.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону).

Відповідно до роз`яснень, наведених в пунктах 10, 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Таким чином, відсутні підтвердження того, що саме заінтересована особа є беззаперечним кривдником.

Не знайшли свого підтвердження і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

Крім того, положеннями статті 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з вимогами ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з вимогами ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закон . При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до вимог ст.320 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку відповідно до якого кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за її твердженням і в разі підтвердження даної обставини при розгляді відповідної справи, придбали квартиру за час зареєстрованого шлюбу, тому відповідно до вимог Цивільного законодавства співвласник майна не може бути позбавлений права користування та розпорядження своїм майном, власником якого він є, а тому вимоги у відповідній частині до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 76-81, 95, 229, 258, 259, 263-265, 268, 315-319, 354, 355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 28 жовтня 2019 року.

Суддя