Справа № 204/5413/18
Провадження № 2/204/141/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
10 квітня 2019 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська в складі:
головуючої судді Токар Н.В.,
при секретарі Невеселій К.А.,
за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 міської ради, третя особа Третя ОСОБА_4 державна нотаріальна контора про визнання права власності на 1/4 частину квартири,
У липні 2018 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4 міської ради, третя особа Третя ОСОБА_4 державна нотаріальна контора про визнання права власності на 1/4 частину квартири, в якій просила:
- визнати за нею ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, в житловому будинку літ. А-5, загальною площею 43,4 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., яка складається із: 1- коридору, 2- санвузла, 3- кухня, 4,5 житлової, 6- кладової, в порядку спадкування за законом за правом представлення після смерті бабусі ОСОБА_5, яка померла 01 вересня 2007 року;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 7038 грн. 80 коп.
В обґрунтування позовної заяви, позивач вказала на те, що 22 червня 1961 року народилась мати позивача - ОСОБА_6. Бабусею позивача є ОСОБА_5. Бабуся ОСОБА_5 мала двох дітей - ОСОБА_6, ОСОБА_3. Мати позивача - ОСОБА_6 померла 09 листопада 1998 року. Бабуся позивача померла 01 вересня 2007 року. За життя ОСОБА_5 та відповідачу - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.2007 року належала квартира АДРЕСА_2, в рівних частках, по 1/2 частині. Крім позивача, спадкоємцем після смерті бабусі є відповідач ОСОБА_3, але він утримує у себе правовстановлюючі документи на квартиру, чим порушує законні права та законні інтереси позивача, та не дає можливості оформити спадкові права. Державним нотаріусом Третьої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори позивачу була видана постанова від 12.12.2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Таким чином, позивач є фактично власницею 1/4 частини вказаної квартири, але відповідач перешкоджає позивачу в оформленні спадкових прав, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва, у звязку з чим позивач змушена звернутися до суду.
В судовому засіданні представник позивача підтримала уточнену позовну заяву в повному обсязі, просила її задовольнити, посилаючись на підстави, які зазначені в позовній заяві.
Представник відповідача ОСОБА_4 міської ради не зявився в судове засідання без поважних причин; належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не подав відзив; представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у звязку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідач ОСОБА_3 не зявився в судове засідання без поважних причин; належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не подав відзив; представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у звязку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Представник третьої особи в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності.
Вислухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у звязку з наступним.
В судовому засіданні встановлено, що 01 вересня 2007 року померла ОСОБА_5 у віці 68 років, про що зроблено актовий запис № 6873, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (повторне) серії І-КИ № 640888 від 08 вересня 2015 року (арк.с.7).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження до статей 126,133, 135 СК України, ОСОБА_5 є матірю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк.с.4).
З копії свідоцтва про народження серії VI УР № 144444 вбачається, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 (арк.с.107).
09 листопада 1998 року ОСОБА_6 померла у віці 37 років, про що зроблено актовий запис № 511, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторне) серії І-КИ № 640889 від 08 вересня 2015 року (арк.с.6)
Згідно свідоцтва про народження (повторно) серія І-КИ № 551698, ОСОБА_2, 17 липня 1991 року є дочкою ОСОБА_6 (арк.с.5).
Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради ОСОБА_5 призначена опікуном неповнолітніх онуків: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3. Житло за адресою: АДРЕСА_3 було закріплено за неповнолітньою дитиною ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (арк.с.108).
З Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 належить ОСОБА_3 1/2 частка власності, ОСОБА_5 1/2 частка власності, на підставі свідоцтва про право власності б/н 23.03.2007 року, виданого КЖЕП «Південне» (арк.с.110).
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 2007 року, виданого КЖЕП «Південне», квартира за адресою: АДРЕСА_5 належить на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_5 (арк.с.111).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_6 у частці 3/4 належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВМЕ № 890520 реєстр 4-1850, 24.06.2009, видане Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою; свідоцтва про право власності, б/н, 23.03.2007, видане КЖЕП Південне. ОСОБА_5 у частці 1/4 (арк.с.8).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.06.2009 року, державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 посвідчено, що спадкоємцем 1/2 частки спадкового майна ОСОБА_5, яка померла 01 вересня 2007 року є син ОСОБА_3. Спадкове майно, на яке у вказаній частці видано свідоцтво складається з 1/2 частини квартири № 4, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Суворова, буд. 11, що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого КЖЕП «Південне» 23 березня 2007 року, розпорядження № 243-07, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарбюро 05.09.2007 року, реєстраційний № 20166423. На 1/2 частку вищезазначеного спадкового майна свідоцтво про право на спадщину не видано (арк.с.114).
Державним нотаріусом Третьої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори ОСОБА_9 до нотаріальної контори ОСОБА_3 викликався - 09.09.2015 року, 14.07.2015 року для оформлення спадщини іншого спадкоємця (арк.с.12,13).
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом.
До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. 1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Згідно ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
За нормами ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.
Згідно з роз'ясненнями п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст.392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання його права власності, якщо це право не оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Встановлено, що спадкоємцями померлої ОСОБА_5 за законом є її син ОСОБА_3, онука ОСОБА_2 (за правом представлення після смерті своєї матері ОСОБА_6), які звернулися до Третьої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, враховуючи, що судом встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємицею ОСОБА_5 за правом представлення після своєї померлої матері ОСОБА_6, позовна вимога про визнання права власності в порядку спадкування за законом за правом представлення ґрунтується на чинному законодавстві, знайшла своє підтвердження в судовому засідання, а тому підлягає задоволенню.
Що стосується вимоги позивача про відшкодування судових витрат, понесених позивачем у зв'язку з розглядом справи, вона не підлягає задоволенню у звязку з наступним.
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).
Для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Тобто, законодавець пов'язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
З матеріалів справи вбачається, що на обґрунтування відшкодування витрат на правову допомогу позивачем надано квитанцію №26112018 від 26.11.2018 року, відповідно до якої адвокатом ОСОБА_1 отримано від ОСОБА_2 за правову допомогу у витребуванні доказів, представництві її інтересів в судових органах (у тому числі участь в судових засіданнях), складанні позовної заяви та інших документів 5000 грн. (арк.с.74), Акт прийому передачі правничої допомоги від 26.11.2018 року, відповідно до якого адвокат ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняла надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_1, та оплачено їх в повному розмірі 5000 грн. (арк.с.75, 162, 163).
Однак, всупереч ст.137 ЦПК України матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги, який став підставою для її надання, а надана на підтвердження понесених судових витрат квитанція суду № 26112018 від 26.11.2018 року є такою, яка не має обовязкових реквізитів, та оформлена з порушенням вимог, встановлених Законом.
Таким чином, без наявності договору про надання правової допомоги, зазначення у квитанції ідентифікуючих ознак цивільної справи, за надання послуг у якій адвокат отримав вказані кошти, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 заплатила кошти за наведеною квитанцією адвокату ОСОБА_1 саме за надання правової допомоги у даній цивільній справі.
За таких обставин, суд вважає, що позивачем належним чином не доведено розмір фактично понесених витрат на правничу допомогу адвоката, наявність акту виконаних робіт не є достатньою підставою для стягнення зазначених витрат, оскільки свідчить лише про прийняття позивачем наданих послуг, не свідчить про їх фактичну оплату та не дає підстав вважати, що такі послуги були надані.
Враховуючи, що відповідно до матеріалів цивільної справи, понесення позивачем витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 5000 грн. підтверджені останньою лише квитанцію № 26112018 від 26.11.2018 року, відповідно до якої адвокатом ОСОБА_1 отримано від ОСОБА_2 за правову допомогу у витребуванні доказів, представництві її інтересів в судових органах (у тому числі участь в судових засіданнях), складанні позовної заяви та інших документів 5000 грн. (арк.с.74), Актом прийому передачі правничої допомоги від 26.11.2018 року, відповідно до якого адвокат ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняла надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_1, та оплачено їх в повному розмірі 5000 грн., позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 472,00 грн., з кожного.
Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 392, 1217, 1223, 1258, 1261, 1267, 1268, 1269, 12,13,76-82,133,141,259,263-265,280-282 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 міської ради, третя особа Третя ОСОБА_4 державна нотаріальна контора про визнання права власності на 1/4 частину квартири задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, в житловому будинку літ. А-5, загальною площею 43,4 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., яка складається із: 1- коридору, 2- санвузла, 3- кухня, 4,5 житлової, 6- кладової, в порядку спадкування за законом за правом представлення після смерті бабусі ОСОБА_5, яка померла 01 вересня 2007 року
Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 472 (чотириста сімдесят дві) грн. 00 коп., з кожного.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.В. Токар