Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 336/5239/16-ц

провадження № 61-29880св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2017 року у складі судді Щасливої О. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області

від 02 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В.,

Кочеткової І. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 17 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 2 000,00 доларів США на строк до 20 грудня

2015 року. Укладення між сторонами договору позики підтверджується розпискою.

Посилаючись на те, що у встановлений сторонами строк відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення грошових коштів, просив стягнути з

ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 2 000,00 доларів США, а також три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 21 грудня 2015 року, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), у розмірі 40,77 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 2 040,77 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики є обгрунтованими, підтверджені належними доказами, які в установленому порядку відповідачем не спростовані. Оскільки в обумовлений сторонами строк,відповідач грошові кошти у сумі 2 000,00 доларів США не повернув, позовні вимоги про стягнення суми боргу, а також трьох відсотків річних у валюті зобов`язання, як відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підлягають задоволенню. Твердження ОСОБА_2 про повернення позивачеві частини боргу (1 200,00 доларів США), замість нього ОСОБА_3 , суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки такі доводи не підтверджені допустимими доказами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя

від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області

від 02 листопада 2017 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не з`ясував дійсного характеру спірних правовідносин сторін, не врахував цілей на які відповідачем були отримані грошові кошти у позивача, а також безпідставно відхилив докази частково погашення боргу ОСОБА_3 . Крім того, визначаючи розмір грошового зобов`язання в іноземній валюті, суди попередніх інстанцій не урахували, що єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня, як національна валюта України, а тому незалежно від валюти зобов`язання, валютою платежу, як засобом виконання грошового зобов`язання є гривня, у тому числі і така складова грошового зобов`язання, як три проценти річних за прострочення його виконання.

У відзиві на касаційну скаргу, що надійшов до Верховного Суду у січні 2018 року, ОСОБА_1 . просив відхилити касаційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на те, що наявність у кредитора боргового документу свідчить про невиконання позичальником зобов`язання. Оскільки ОСОБА_2 отримав позику у іноземній валюті, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми боргу та трьох процентів річних у валюті зобов`язання.

Відповідно до статті 388 Цивільногопроцесуального кодексу України (далі - ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційноїінстанції є Верховний Суд.

Рух справи у суді касаційної інстанції

24 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 17 листопада 2015 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 2 000,00 доларів США на строк до 20 грудня 2015 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 складена відповідна розписка.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Аналізуючи правову природу спірних правовідносин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відповідно до розписки ОСОБА_2 , 17 листопада 2015 року отримав від позивача грошові кошти у розмірі 2 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути їх не пізніше 20 грудня 2015 року. Розписка написана відповідачем, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання позичальника, містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язанням з їх повернення не пізніше 20 грудня 2015 року, які відповідач не виконав, а тому вимоги

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики є обгрунтованими.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не мали правових підстав для стягнення позики та трьох процентів річних в іноземній валюті є безпідставними.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Чинне законодавство не містить заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При нарахуванні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Зазначеного правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження

№ 14-446цс18).

Зважаючи на наведене, висновки судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у валюті, визначеній договором, є обгрунтованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_2

Щодо поновлення виконання рішення суду

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 27 листопада 2017 року зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі, його необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя

від 10 липня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області

від 02 листопада 2017 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак