н/п 2/490/276/2019 Справа № 490/1343/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.

при секретарі - Кваші С.О.,

за участю позивача, представника відповідача - Царюка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» про стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» ( далі - Завод), із наданням в подальшому уточненої заяви, про стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні у сумі 102235,20 грн. та моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вважає, що сума стягнення завелика, бо вже було стягнуто і заборгованість по заробітній платі, і середньомісячний заробіток за час затримання розрахунку при звільненні. Також просив суд залишити позов без руху, оскільки позивачем не сплачено судовий збір.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

10 квітня 2006 року позивача було прийнято на роботу до ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара».

19 березня 2016 року позивач звільнився з роботи за ст. 38 КЗпП України.

На день звільнення з роботи відповідач нарахував йому заробітну плату за період з серпня 2014 року по березень 2015 року в сумі 17 047 грн. 56 коп., але не виплатив її внаслідок відсутності грошових коштів.

Згідно довідки ДП «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» №180 від 27.05.2018 р., середньомісячний заробіток ОСОБА_2 у сумі 3617,22 грн., січень 2015 р. - 2751,85 грн. - 128 год., лютий 2015 р. - 539,84 грн. - 24 год.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєві від 05.10.2016 р. стягнуто з ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» на користь ОСОБА_2 60 896 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» 608 грн. 96 коп. судового збору в дохід держави.

В той же час, на теперішній час вказана заборгованість перед позивачем не погашена, у зв`язку з чим позивач просить стягнути середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку з 06.10.2016 р. по 15.02.2019 р. року у розмірі 102 235,20 грн.

Відповідно до ст. 47 КзпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КзпП України.

Згідно ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем до теперішнього часу не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають до задоволення. Крім того, доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими.

Розраховуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.

Враховуючи вказані висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16 , та вищенаведені норми КЗпП України, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог, проте вважає , виходячи з загальних принципів розумності, справедливості та пропорційності цивільного судочинства, попереднє стягнення середнього заробітку у орозмірв майже 61 000 грн при наявній заборгованості у 17 000 грн - за доцільне частково задоволення позовних вимог та зменшити стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - саме як спеціального виду відповідальності роботодавця, - до 29000,00 грн.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до Висновку щодо застосування норм права, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16 - за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Оскільки позивач просить суд стягнути середній заробіток при звільненні, то вимоги п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» на позивача не розповсюджуються.

За такого, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 297 грн. 40 коп., а з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 1000,00 грн. - пропорційно до задоволених вимог, виходячи із суми заявлених вимог 129 740,00 грн.

Керуючись ст. ст. 18, 259, 263-265, 284 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» про стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 29 000 грн. 00 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» на користь держави судовий збір у сумі 297 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1000 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 08 квітня 2019 року

СУДДЯ О. А. ГУДЕНКО