Справа № 638/3773/15-ц
Провадження № 2/638/1144/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.

при секретарях Романової О.В., Комлєві Д.В., Тягунової Р.Ю.

за участю :

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача

ДУ « Полтавська установа

виконання покарань (№23)» ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача

Державної казначейської

служби України ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Державної установи « Полтавська установа виконання покарань (№23) », Державної казначейської служби України « Про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади »,-

В С Т А Н О В И В :

19.03.2015 позивач ОСОБА_5 звернувся до Дзержинського райсуду м. Харкова з позовною заявою до відповідачівДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) », Державної казначейської служби України, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог ( т. 2 а.с.а.с. 4-8 ), остаточно просив суд стягнути з відповідача Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України компенсацію моральної шкоди у розмірі 1340280 гривень, спричинену йому співвідповідачем ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » внаслідок протиправної бездіяльності, яка полягає в ненаданні останнім своєчасної, необхідної та ефективної медичної допомоги за час його знаходження у місцях попереднього увязнення в приміщеннях ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) ».

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що незаконно з 17.09.2011 по 03.10.2011 знаходився у якості слідчо-заарештованого у ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) ».

За час знаходження в приміщеннях камерного типу в установі ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » йому не надавалася медична допомога, оскільки він є страждає на низку хронічних захворювань та потребує відповідного лікування, Крім того його помістили у камеру із іншими особами, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не зважаючи на те, що він є раніше не судимою особою, окрім того, камера не мала облаштування гарячої води, вентиляції, оскільки позивач є людиною, що не пале, а інші співкамерники постійно палили у камері. Також позивач посилається на порушення строків його утримання в умовах СІЗО, так як судом було продовжено строк тримання під вартою до 17.09.2011, однак він продовжувався утримуватися після сплину визначеного строку.

В результаті вказаних дій відповідача ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » позивач на протязі тривалого часу, фізично та душевно страждає, тому вважає наявність достатніх підстав для встановлення такого факту, тому просить суд стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди визначену ним суму, завданої йому вищевказаними незаконною бездіяльністю ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) ».

У судове засідання позивач ОСОБА_5 не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надавши право представляти свої інтереси в суді своєму представнику ОСОБА_1 ( т. 2, а.с. 25 ).

Представник позивача ОСОБА_1, який діє на підставі відповідної довіреності, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_5 та просив їх задовольнити, з підстав, на які останній посилається в своєї позовної заяві. При цьому наголошував на тому, що саме незаконними діями органу державної влади, яким є ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) », позивачу були заподіяні вказані моральні страждання, тому вона повинна бути відшкодована Державною казначейською службою України за рахунок державного бюджету, відповідно до приписів ст.ст. 23, 1174 ЦК України.

Представники відповідача ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які діють на підставі відповідних довіреностей ( т. 2, а.с.а.с. 44, 72 ), у судовому засіданні позов не визнали з підстав на які вони посилаються в своїх письмових запереченнях та уточненому відзиві (т. 1, а.с.а.с. 189-193; т. 2, а.с.а.с. 75-78 ) пояснив, що позивачем не надано суду достатніх даних, які б свідчили про те, що діями чи бездіяльністю посадових осіб ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) », йому заподіяна моральна шкода у вказаному розмірі. При цьому наголошували на тому, що в приміщеннях де перебував позивач була відсутня примусова вентиляція, була чи ні в приміщеннях гаряча вола їм не відомо, їм також невідомо в яких умовах та з ким утримувався відповідач в умовах СІЗО.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України ОСОБА_4, який діє на підставі відповідної довіреності ( т. 2, а.с.а.с. 70, 96 ), у судовому засіданні позов не визнав з підстав на які він посилається в своїх письмових відзивах ( т. 1, а.с.а.с. 11-13, 67-69 ) пояснив, що позивачем не надано суду достатніх даних, які б свідчили про те, що діями чи бездіяльністю посадових осіб ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » йому заподіяна моральна шкода у вказаному розмірі.

При таких обставина, суд враховуючи позиції позивача та представника відповідача та наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача ОСОБА_5

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » ОСОБА_2 та ОСОБА_3, представника співвідповідача - Державної казначейської служби України ОСОБА_4, та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов про стягнення моральної шкоди обґрунтованим, однак таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Так судом встановлено, що позивача ОСОБА_5 слідчим управлінням ГУМВС України в Полтавської області було притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч.4, 358 ч.ч. 2, 3 КК України. В межах вказаної кримінальної справи ОСОБА_5 17.09.2010 було затримано в порядку ст. 115 КПК України ( в редакції Закону від 1961 року ), 27.09.2010 ухвалою Октябрьського райсуду Полтавської області у відношенні останнього була обрана міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яка неодноразово була продовжена, останній раз постановою судді судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2011 до 17.09.2011. ( т.1, а.с.а.с. 7-9 ).

Відповідно до інформації наданої Полтавським слідчим ізолятором управління ДПтС України ( на теперішній час ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » ), ( т. 1, а.с.а.с. 120, 121 ), позивач ОСОБА_5 утримувався у місцях попереднього увязнення в приміщеннях камерного типу зазначеної установи, зокрема в період з 17.09.2011 по 03.10.2011. ( т. 1, а.с.а.с. 10, 11 ).

При цьому, після сплину визначеного судом граничного строку перебування під вартою 17.09.2011, позивач ОСОБА_5 продовжував утримуватися в умовах СІЗО, так як матеріали кримінальної справи 09.09.2011 були передані на розгляд Фрунзенського райсуду м. Харкова, що підтверджується відповідними листами адміністрацій Полтавського СІЗО управління ДПтС України та Харківської УВП (№ 27), в якому ОСОБА_5 продовжувався триматися під вартою з 03.10.2011 до дня звільнення 25.01.2012. ( т. 1, а.с.а.с. 31, 206, 207, 211; т. 2, а.с. 122, 123 ).

Судом зазначається, що дійсно приписами КПК України ( в редакції закону від 1961 року ), не передбачалось вирішення судом питання щодо продовження строків тримання під вартою підсудних, після надходження кримінальної справи до суду з відповідним обвинувальним висновком.

Однак, ст.ст. 2, 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини » від 23.02.2006 передбачено, що рішення ЄСПЛ є обовязковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року на протоколів до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України та підлягають застосуванню судами при розгляді справ.

Таким чином, при розгляді зазначеної цивільної справи судом враховується та використовується практика Європейського суду з прав людини.

Так, рішенням ЄСПЛ по справі « Полторацький проти України » від 25.03.2003 встановлені порушення ст. 3 Європейської конвенції з прав людини у звязку із численними системними порушеннями прав увязнених осіб поганими умовами тримання під вартою в СІЗО.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 ЄСПЛ вказав, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи. Крім того, зазначеним рішенням ЄСПЛ була встановлена наявність систематичних порушень в практиці України ст. 5 Конвенції, такі як тримання під вартою в період між закінченням досудового слідства і розглядом справи в суді без відповідного судового рішення.

Крім того, аналогічні порушення в практиці України ст. 5 Конвенції, встановлені рішеннями ЄСПЛ по справах « Кондратєв проти України » від 15.12.2011, « Іззетов проти України » від 15.09.2011, « Веніосов проти України » від 15.12.2011, « Мустафаєв проти України » від 13.10.2011, « Цигонія проти України » від 24.11.2011. Також в зазначених рішеннях ЄСПЛ наголошувалось на встановлення системного порушення в частині неналежного утримання осіб, які тримаються під вартою в умовах СІЗО, зокрема : утримання в переповнених камерах, в антисанітарних умовах, недостатнім доступом для прогулянок на свіжому повітрі, доступу до сонячного світла та свіжого повітря, в порушення ст. 3 Конвенції - ненадання належного медичного лікування.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_5 в період часу з 17.09.2011 по 03.10.2011, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, без достатніх правових підстав, а саме відповідного рішення суду, утримувався в умовах Полтавського СІЗО управління ДПтС України.

Відповідно до ст. 11 Закону України « Про попереднє увязнення » від 30.06.1993 з послідуючими змінами, медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і

протиепідемічна робота в місцях попереднього ув'язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров'я.

Порядок надання увязненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє увязнення, державних та комунальних закладів охорони здоровя, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Факт не надання ОСОБА_6 своєчасної медичної допомоги, як особі яка внаслідок наявних у неї хронічних захворювань її потребувала, підтверджується інформацією наданою Полтавським СІЗО управління ДПтС України ( на теперішній час ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » ), відповідно до якої позивач ОСОБА_5, на час перебування в слідчому ізоляторі перебував на диспансерному обліку у звязку з наявними неврологічними захворюваннями, а саме : наслідки менінгоенцефаліту з цереброастенічним синдромом, наслідків ЗЧМТ з струсом головного мозку, лікворно венозною дистензією та синдромом ВСД, які потребували стаціонарного лікування, яке йому надавалось в умовах медичної частини СІЗО. При цьому неврологом МОЗ було рекомендовано дообстеження ОСОБА_5 та лікування останнього в умовах спеціалізованого медичного закладу. Питання щодо можливості подальшого утримання ОСОБА_5 в зазначеній установі за станом здоровя не вирішувалось, так як воно перебувало за межами компетенції медичної частини. ( т. 1, а.с. 12 ).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що адміністрацією СІЗО були проігноровані рекомендації невролога МОЗ щодо дообстеження ОСОБА_5 та лікування останнього в умовах спеціалізованого медичного закладу, що в свою чергу привело до надання позивачу неналежної медичної допомоги, не в тому обсязі та не в тому профільному медичному закладі, яку він потребував відповідно до рекомендацій невролога МОЗ, що свідчить про неналежне виконання своїх службових обовязків працівниками СІЗО.

Наявність у позивача ОСОБА_5 вищезазначених захворювань, на час перебування його під вартою в умовах СІЗО та необхідності надання медичної допомоги поза межами СІЗО, в умовах профільного медичного закладу, також підтверджується відповідними медичними епікризами та інформацією викладеною в акті № 746 від 18.10.2010 амбулаторної судово психіатричної експертизи та не заперечується представниками відповідача. ( т. 1, а.с.а.с. 13-20, 21-22, 204; т. 2, а.с.а.с. 81-85, 98-107 ).

Таким чином, зазначені обставини не підлягають доказуванню, як такі, що визнаються учасниками справи. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

З довідки наданої ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » щодо комунально побутового забезпечення установи вбачається, що камери режимних корпусів установи обладнані природною вентиляцією та частково примусовою вентиляцією, водопостачанням, гаряче водопостачання в камерах для чоловіків не передбачено. ( т. 2, а.с.а.с. 79-80, 110 ).

Також за інформацією ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » позивач ОСОБА_5 в період часу з 27.09.2010 по 19.09.2011 утримувався в маломісних камерах №№ 8, 71, 94, 138, 141, 142, 143, 146, 160-а, 166, в яких максимально можливо та фактично утримувалось одночасно не більше 6 осіб. ( т. 2, а.с.а.с. 109, 11-119, 120-121 ).

Відповідно до ст. 8 Закону України « Про попереднє увязнення » від 30.06.1993 з послідуючими змінами, осіб, взятих під варту, розміщують в камерах з додержанням таких вимог ізоляції:

- осіб, яких вперше притягнуто до кримінальної відповідальності, - окремо від осіб, які раніше притягалися до кримінальної відповідальності;

- осіб, які раніше відбували покарання в місцях позбавлення волі, - окремо від осіб, які не перебували в місцях позбавлення волі;

- осіб, обвинувачених або підозрюваних у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, - окремо від інших осіб, які перебувають під вартою;

- осіб, які раніше працювали в органах внутрішніх справ, - окремо від інших осіб, що перебувають під вартою;

- засуджених окремо від осіб, які перебувають під вартою.

Статтею 11 зазначеного Закону України « Про попереднє увязнення » від 30.06.1993 передбачено, що особам, взятим під варту, забезпечуються побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни.

В судовому засіданні представники відповідача ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » наголошували на тому, що за вказаних обставинах позивач ОСОБА_5 утримувався в умовах СІЗО у відповідності до приписів ст. 8 Закону України « Про попереднє увязнення » від 30.06.1993, однак на підтвердження вказаних тверджень відповідні докази представниками відповідача суду надані не були.

При цьому, представниками відповідача не заперечувався факт відсутності на той час в камерах СІЗО примусової вентиляції, відсутність гарячої води та безперешкодне паління цигарок в камерах їх мешканцями.

Крім того за інформацією ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » журнали кількісної перевірки осіб, які утримувались в СІЗО в період 2010-2011 років та листування медичної частині за вказаний період знищено. ( т. 2 , а.с. 108 ).

Таким чином, в обґрунтування своїх заперечень, представниками відповідача ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23), не надано суду достовірних та належних доказів виконання адміністрацією СІЗО приписів Закону України « Про попереднє увязнення » від 30.06.1993.

Між тим, як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_5 незважаючи на наявність зазначених хронічних захворювань, які потребували лікування останнього в умовах спеціалізованого медичного закладу, утримувався в неналежний умовах, а саме в загальних камерах СІЗО, за відсутності постійної примусової вентиляції, враховуючи той факт, що позивач не палить, а інші особи палили в камерах, що становило для позивача нестерпним перебування у камері.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожний громадянин має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст.ст. 1173-1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Частиною 6 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди », ( далі Постанова ), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт заподіяння позивачу ОСОБА_5 неправомірними діями ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » моральної шкоди, що привело до тривалих моральних та физичних страждань останнім.

Відповідно до наданого позивачем ОСОБА_5, на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, висновку спеціаліста від 12.06.2018, складеного психологом ОСОБА_7, ситуація в якої опинився позивач ОСОБА_5 та умови перебування в СІЗО є психотравмуючою для останнього та такою, що заподіяла шкоду його фізичному здоровю. Розмір моральної шкоди заподіяної позивачу ОСОБА_5 внаслідок його неправомірного утримання в умовах СІЗО на протязі 17 діб та ненадання у вказаний період часу відповідної медичної допомоги становить відповідно : 3000000 грн. та 400000 грн. ( т. 2, а.с.а.с. 39-41 ).

Судом зазначається, що вказаний висновок спеціаліста, відповідно до ст. 89 ЦПК України, має бути оцінений як в цілому так і в сукупністю з іншими доказами по справі, так як жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили та не превалює над іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, в розумінні приписів глави № 5 ЦПК України.

В своїх позовних вимогах позивач ОСОБА_5 наголошує на тому, що внаслідок неправомірних дій відповідача ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) » йому була заподіяна моральна шкоді, розмір якої ним визначено в сумі 1340280 гривень.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_5 достатньо не обгрунтував, з чого саме він виходив при визначенні суми відшкодування і чому саме така сума в розмірі 1340280 гривень, яка ним заявлена, є достатньою для компенсації спричинених йому фізичних та моральних страждань.

Відповідно до п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Керуючись вищевикладеним, суд враховує характер і обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач ОСОБА_5 їх глибину, тривалість, характер немайнових витрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та приходить до висновку, що обґрунтованим, розумним і справедливим розміром відшкодування позивачу ОСОБА_5 спричиненої йому, неправомірними діями ДУ « Полтавська установа виконання покарань (№23) », моральної шкоди є сума в 50000 гривень.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, відшкодовується державою.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, основними завданнями Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку і таке інше. Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках. Тобто Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1 ст. 2 ЦК України.

Пунктом 35 Постанови Кабінету Міністрів України № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03.08.2011 визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

А відтак, вказане стягнення провадиться з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог ст.ст.23, 48 Бюджетного кодексу України.

Також, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню на рахунок держави з відповідачів у рівних частках по 243,6 гривень з кожного.

На підставі викладеного, ст.ст. 6, 19, 56 Конституції України, Закона України « Про попереднє увязнення » від 30.06.1993, ст.ст. 23, 1173-1174, 1176 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 ( з відповідними змінами та доповненнями ) « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди », керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до Державної установи « Полтавська установа виконання покарань (№23) », Державної казначейської служби України « Про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади »,- задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_5 ( місце проживання : 61145, м. Харків, вул. Клочківська 105-а/28, РНОКПП НОМЕР_1) з Державної казначейської служби України ( місце знаходження : 01601, м. Київ, вул. Бастіонна 6, ідентифікаційний код юридичної особи в ) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у розмірі 50000 ( пятдесят тисяч ) гривен з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державної казначейської служби України ( місце знаходження : 01601, м. Київ, вул. Бастіонна 6, ідентифікаційний код юридичної особи в ) та

Державної установи « Полтавська установа виконання покарань (№23) » ( місце знаходження : 36014, м. Полтава, вул. Пушкіна, 91, ідентифікаційний код юридичної особи в ) на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243,6 гривень з кожного.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5, в задоволенні позову відмовити.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.04.2019.

Суддя: І.В. Семіряд