ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/321/18

Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/372/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

із секретарем - Зіньковець О.О.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 грудня 2018 року (місце ухвалення - м. Прилуки, дата складання повного судового рішення - 22.12.2018) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім»єю та поділ майна,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім»єю та поділ майна. В обґрунтування позову посилався на те, що з 01.08.2000 по 17.11.2017 позивач та ОСОБА_3 проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу в будинку її батьків. Пізніше придбали будинок, в якому разом проживали, проводили реконструкцію та ремонт. В позові посилається, що відносинам, які склались притаманні всі ознаки сім»ї, спільно проживали, були пов»язані спільним побутом, мали взаємні права та обов»язки, мали спільний бюджет, за спільні кошти придбавали майно, речі домашнього вжитку, сплачували комунальні послуги, спільно відпочивали, а також витрачали кошти на інші потреби.

Позивач зазначає, що під час спільного проживання з 2000 року він разом з ОСОБА_3 спільно заощаджували кошти на придбання житлового будинку в АДРЕСА_3, магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3» з прибудовами в АДРЕСА_2, магазин-павільон в с. Єгорівка, Прилуцького району, Чернігівської області, меблі, побутову техніку та інше нерухоме майно.

Встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу являється спором про право, для проведення поділу спільного сумісного майна.

Враховуючи заяву про збільшення позовних вимог ОСОБА_2 в позові просив:

1. Встановити факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 01.08.2000 по 17.11.2017 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

2. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, магазин-павільйон, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3» розташованого за адресою: Чернігівська область, АДРЕСА_2 а, та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вищевказаного майна.

3. Визнати недійсним договір дарування житлового будинку, з господарсько-побутовими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 13.10.2017, посвідчений приватним нотаріусом Могиленко Л.М. в частині дарування 1/2 частки житлового будинку та витребувати на користь ОСОБА_2 у ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.

4. Стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача 1/2 частину вартості відчуженого нею без згоди ОСОБА_2 магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», який розташований в АДРЕСА_2, в сумі 56 149, 50 грн.

5. Визнати за позивачем та ОСОБА_3 спільною сумісною власністю наступне майно: набір меблів (стіл, 8 крісел, 2 пенала та сервант під скло), вартістю 136900,00 грн., телевізор Samsung в залі, вартістю 29500 грн., набір меблів (журнальний стіл, крісло звичайне, крісло двійне, крісло трійне) вартістю 28000 грн., пральну машину, вартістю 5000 грн., музичний центр Samsung, вартістю 5500 грн., холодильник, вартістю 19000 грн., духова піч, вартістю 6000 грн., мікрохвильова піч, вартістю 2800 грн., телевізор в кухню, вартістю 2800 грн., телевізор в спальню, вартістю 8000 грн., спальний гарнітур (трюмо, шафа, ліжко, комод, 2 тумбочки, пуфик), вартістю 32000 грн., 2 (дві) люстри в гостинній кімнаті, вартістю по 7500 грн. кожна, що в сумі становить 15000 грн., спальний гарнітур, білий ( шафа, стіл, ліжко, 2 тумбочки), ліжко 29000 грн., морозильна камера 3 шт., вартістю 5000 грн., 6000 грн., 6000 грн., що в сумі становить 17000 грн., двигун в морозильну камеру в будинку, вартістю 26000 грн., кондиціонер, вартістю 6000 грн., телевізор у спальній кімнаті, вартістю 20000 грн., супутникові антени, тюнер, вартістю 3000 грн., люстра в спальню, вартістю 3000 грн., шафа купе, вартістю 12000 грн., кухонний стіл, вартістю 4000 грн., 4 стільця, вартістю по 500 грн., що в сумі становить 6000 грн., шафа купе в прихожій кімнаті, вартістю 4500 грн., шафа купе в коридорі, вартістю 5000 грн., люстра в спальню, вартістю 3500 грн., джакузі, вартістю 20000 грн., кухонний гарнітур, вартістю 35000 грн., бесідка, вартістю 70000 грн., меблі в бесідку, вартістю 32000 грн., душова кабінка в літній кухні, вартістю 7000 грн., телевізор в літній кухні, вартістю 2000 грн., холодильник в літній кухні, вартістю 4000 грн., лавка, вартістю 3000 грн., всього загальною вартістю 598500,00 грн.

6. Виділити ОСОБА_2, у власність телевізор вартістю 29500 грн., журнальний стіл, кресло звичайне, кресло двійне, кресло трійне, вартістю 28000 грн., музичний центр вартістю 5500 грн., холодильник вартістю 19000 грн., телевізор у спальні вартістю 8000 грн., спальний гарнітур (трюмо, шафа, ліжко, комод, 2 тумбочки, пуфик), вартістю 32000 грн., З морозильні камери вартістю 17000 грн., кондиціонер вартістю 6000 грн., люстра в спальні вартістю 3000 грн., шафа купе вартістю 12000 грн., джакузі вартістю 20000 грн., бесідку з меблями вартістю 102000 грн., холодильник вартістю 4000 грн., лавка вартістю 3000 грн., душова кабіна в літній кухні вартістю 7000 грн., телевізор вартістю 2000 грн., всього вартістю 298000,00 грн.(двісті дев'яносто вісім тисяч вартістю 6000 грн., мікрохвильова піч вартістю 2800 грн., телевізор в кухні

7. Виділити ОСОБА_3 у власність стіл, 8 крісел, 2 пенала під скло, сервант вартістю 136900 грн., пральна машина вартістю 5000 грн., духова піч вартістю 6000 грн., мікрохвильова піч вартістю 2800 грн., телевізор в кухні вартістю 2800 грн., 2 люстри в гостинній кімнаті вартістю 15000 грн., спальний гарнітур «біла спальня»: шафа, стіл, ліжко, 2 тумбочки вартістю 29000 грн., двигун в морозильну камеру вартістю 26000 грн., телевізор у спальні вартістю 20000 грн., супутникові антени, тюнер вартістю 3000 грн., кухонний стіл, 4 стільця вартістю 6000 грн., шафа-купе в прихожій вартістю 4500 грн., шафа-купе в коридорі вартістю 5000 грн., люстра в спальні вартістю 3500 грн., кухонний гарнітур вартістю 35000 грн., всього вартістю 300500,00 грн.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 12.12.2018 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім»єю та поділ майна - задоволено.

Встановлено факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 01.08.2000 по 17.11.2017 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 магазин-павільйон, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3» розташований за адресою: АДРЕСА_4 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вищевказаного майна.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступне майно: набір меблів (стіл, 8 крісел, 2 пенала та сервант під скло), вартістю 136900,00 грн., телевізор Samsung в залі, вартістю 29500 грн., набір меблів (журнальний стіл, крісло звичайне, крісло двійне, крісло трійне) вартістю 28000 грн., пральну машину, вартістю 5000 грн., музичний центр Samsung вартістю 5500 грн., холодильник, вартістю 19000 грн., духова піч, вартістю 6000 грн., мікрохвильова піч, вартістю 2800 грн., телевізор в кухні, вартістю 2800 грн., телевізор в спальні, вартістю 8000 грн., спальний гарнітур (трюмо, шафа, ліжко, комод, 2 тумбочки, пуфик), вартістю 32000 грн., 2 (дві) люстри в гостинній кімнаті, вартістю по 7500 грн. кожна, що в сумі становить 15000 грн., спальний гарнітур, білий ( шафа, стіл, ліжко, 2 тумбочки), ліжко 29000 грн., морозильна камера 3 шт., вартістю 5000 грн., 6000 грн., 6000 грн., що в сумі становить 17000 грн., двигун в морозильну камеру в будинку, вартістю 26000 грн., кондиціонер, вартістю 6000 грн., телевізор у спальній кімнаті, вартістю 20000 грн., супутникові антени, тюнер, вартістю 3000 грн., люстра в спальню, вартістю 3000 грн., шафа-купе, вартістю 12000 грн., кухонний стіл, вартістю 4000 грн., 4 стільця, вартістю по 500 грн., що в сумі становить 6000 грн., шафа-купе в прихожій кімнаті, вартістю 4500 грн., шафа-купе в коридорі, вартістю 5000 грн., люстра в спальню, вартістю 3500 грн., джакузі, вартістю 20000 грн., кухонний гарнітур, вартістю 35000 грн., бесідка, вартістю 70000 грн., меблі в бесідку, вартістю 32000 грн., душова кабінка в літній кухні, вартістю 7000 грн., телевізор в літній кухні, вартістю 2000 грн., холодильник в літній кухні, вартістю 4000 грн., лавка, вартістю 3000 грн., всього загальною вартістю 598500,00 грн.

Виділено ОСОБА_2, у власність телевізор вартістю 29500 грн., журнальний стіл, крісло звичайне, крісло двійне, крісло трійне, вартістю 28000 грн., музичний центр вартістю 5500 грн., холодильник вартістю 19000 грн., телевізор у спальні вартістю 8000 грн., спальний гарнітур (трюмо, шафа, ліжко, комод, 2 тумбочки, пуфик), вартістю 32000 грн., 3 морозильні камери вартістю 17000 грн., кондиціонер вартістю 6000 грн., люстра в спальні вартістю 3000 грн., шафа-купе вартістю 12000 грн., джакузі вартістю 20000 грн., бесідку з меблями вартістю 102000 грн., холодильник вартістю 4000 грн., лавка вартістю 3000 грн., душова кабіна в літній кухні вартістю 7000 грн., телевізор вартістю 2000 грн., всього вартістю 298000,00 грн.

Виділено ОСОБА_3 у власність стіл, 8 крісел, 2 пенала під скло, сервант вартістю 136900 грн., пральна машина вартістю 5000 грн., духова піч вартістю 6000 грн., мікрохвильова піч вартістю 2800 грн., телевізор в кухні вартістю 2800 грн., 2 люстри в гостинній кімнаті вартістю 15000 грн., спальний гарнітур «біла спальня»: шафа, стіл, ліжко, 2 тумбочки вартістю 29000 грн., двигун в морозильну камеру вартістю 26000 грн., телевізор у спальні вартістю 20000 грн., супутникові антени, тюнер вартістю 3000 грн., кухонний стіл, 4 стільця вартістю 6000 грн., шафа-купе в прихожій вартістю 4500 грн., шафа-купе в коридорі вартістю 5000 грн., люстра в спальні вартістю 3500 грн., кухонний гарнітур вартістю 35000 грн., всього вартістю 300500,00 грн.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, з господарсько-побутовими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 13.10.2017, посвідчений приватним нотаріусом Могиленко Л.М. в частині дарування 1/2 частки житлового будинку та витребувати на користь ОСОБА_2 у ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1/2 частину вартості відчуженого майна, без згоди ОСОБА_2, а саме магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», який розташований в АДРЕСА_1 а в сумі 56149,50 грн.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по справі, а саме судовий збір в розмірі 8640 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 17500 грн., а всього 26140 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки обставини на які посилається позивач встановлено на підставі показів свідків щодо встановлення факту проживання однією сім»єю, та на підставі чого визнано майно спільною сумісною власністю та проведено його поділ.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду від 12.12.2018, та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з»ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В порушення норм процесуального права заявник посилається на те, що судом відкрито провадження у справі помилково, при збільшенні позовних вимог позивачем не надано підтверджень про наявність зазначеного майна у відповідача та реальну його вартість, не оплачено судовим збором доповнений перелік позовних вимог.

У скарзі заявник посилається на те, що надані позивачем докази у справі отримані останнім в незаконний та з порушенням встановленого порядку спосіб, які судом повинні були визнані як недопустимі.

Вирішуючи вимоги щодо стягнення вартості майна з відповідачів та його поділ суд не посилається на належні та допустимі докази. ОСОБА_3 зазначає, що спірне майно було придбане за її особисті кошти.

Щодо встановлення судом факту проживання однією сім»єю заявниця посилається на необґрунтованість такого висновку суду, оскільки встановлюючи такий факт суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 до 13.08.2006, крім того пояснення свідків в суді першої інстанції не можуть підтверджувати факт проживання чи їх обізнаність щодо набуття спірного майна за певні кошти. Лише на початку листопада 2017 року позивач перевіз деякі свої речі у будинок ОСОБА_3, періодично почав з»являтися в нетверезому стані, вчиняти сварки.

Крім того, скориставшись захворюванням відповідача ОСОБА_3, фактично, пригніченим та безпорадним станом, проявляючи недобросовісність, зухвалість ОСОБА_2 своїм нетривалим відносинам з ОСОБА_3, (без наявності ознак сім'ї), намагається надати статусу фактичного шлюбу, згідно із статтею 74 Сімейного кодексу України і таким чином безпідставно визнати спільною сумісною власністю особисте майно ОСОБА_3, та поділити його.

Поданий відзив на апеляційну скаргу представником ОСОБА_4 - адвокатом ОСОБА_7 не є належним чином оформлений, оскільки не підписаний особою, яка подала та в порушення вимог ч. 4 ст. 360 ЦПК України, до відзиву не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Прилуцького міськрайонного суду залишити без змін. В обґрунтування посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду. Зазначає, що доводи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не є доведеними належними та допустимими доказами.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, матеріали адміністративної справи Прилуцького міськрайонного суду № 742/3629/17, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатовою Л.Л. від 14.09.2006 ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_9 у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Прилуки 1-й пров. Східний, 3 розміщений на земельній ділянці територіальної громади м. Прилуки та сплачує за нього грошову суму визначену цим договором. (а.с. 20, 224, том 1).

12.10.2017 було укладено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Могиленко Л.М. за яким ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, розміщений на земельній ділянці площею 0,1 га кадастровий номер НОМЕР_3 (а.с. 231-232, том 1).

Згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатовою Л.Л. від 16.02.2008 ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_10 у власність нежитлову будівлю, магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3» з прибудовами, що знаходиться в АДРЕСА_2, розміщений на земельній ділянці територіальної громади м. Прилуки та сплачує за нього грошову суму визначену цим договором (а.с. 33, 205, 217, том 1).

Згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Тарасенко В.М. від 01.08.2016 ОСОБА_3 продала ОСОБА_12 нежитлову будівлю, магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3» з прибудовами, що знаходиться в АДРЕСА_2, розміщену на земельній ділянці площею 0,0442 га, кадастровий номер :04:001:0073 та отримала за неї грошову суму визначену цим договором. (а.с. 35, 202-203, том 1).

Відповідно до акту державної технічної комісії про прийняття стаціонарної малої архітектурної форми в експлуатацію та дозволу № 1 на розміщення малої архітектурної форми вбачається, що на підставі рішення десятої сесії двадцять четвертого скликання від 30.10.2003 року про передачу земельної ділянки в оренду приватному підприємцю ОСОБА_3 надано дозвіл на розміщення малої архітектурної форми для торгівлі продуктами харчування розміром 3,0х11,0 м, розташованої за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 31, 32 том 1).

Матеріали справи містять копію рішення Прилуцького міськрайонного суду від 03.03.2005 на підставі якого видано свідоцтво Серії НОМЕР_4 від 13.09.2006 про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с. 14 том 1, а.с. 87 том 2).

З виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем, датою запису в ЄДР є 23.09.2003 (а.с. 99 том 1).

Актом про не проживання від 16.08.2018 № 4697 встановлено, що ОСОБА_2, 1970 р.н., не проживає по АДРЕСА_2 та ніколи постійно не проживав (а.с. 63 том 2).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, які встановлено на підставі пояснень свідків щодо встановлення факту проживання однією сім»єю, та на підставі чого визнав майно спільною сумісною власністю та провів його поділ.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

За приписами частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 74 СК України регулюється право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. З аналізу цієї статті випливає, що майно, набуте жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя.

За правилами частини другої статті 256 ЦПК України, в редакції 2004 року, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається позивач в позові просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01.08.2000 по 17.11.2017.

Враховуючи викладене вище, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, висновки суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання однію сім»єю без реєстрації шлюбу у період з 01.08.2000 по 01.01.2004, як і в період з 01.01.2004 по 13.09.2006, тобто за період перебування ОСОБА_3 в шлюбі, дані про розірвання якого підтверджуються свідоцтвом Серії НОМЕР_4 від 13.09.2006 про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с. 14 том 1, а.с. 87 том 2), зроблені в порушення норм матеріального права.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи, будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 розміщений на земельній ділянці територіальної громади м. Прилуки, який позивач вважає спільним майном, був придбаний 14.09.2006 ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатовою Л.Л., за що покупець сплатила грошову суму визначену цим договором. (т. 1 а.с. 20, 224), тобто наступного дня після розірвання шлюбу з відповідачем з ОСОБА_6

Слід зазначити, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, як і посилання на наявність таких доказів, які б підтверджували обставини наявність спільних витрат на придбання вказаного будинку, участі у витратах на утримання цього будинку за спірний період, його ремонт.

Крім того, 12.10.2017 зазначений житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою м. Прилуки 1-й провулок Східний 3, розміщений на земельній ділянці площею 0,1 га кадастровий номер НОМЕР_3 було подаровано відповідачкою ОСОБА_3 своїй дочці ОСОБА_4 (а.с.231-232 том 1).

Відповідно до заяви ОСОБА_3 вона повідомила, що під час оформлення договору дарування у шлюбі вона не перебуває, з особами, з якими мала би право укласти шлюб, однією сім»єю не проживає, зазначений будинок є її особистою приватною власністю та не є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 248 том 1).

З врахуванням наведеного та за відсутності доказів здійснення спільних витрат на придбання вказаного будинку, без встановлення правової підстави для визнання недійсним договору дарування, обґрунтувавши наявність підстав для поділу майна лише показами свідків, висновки суду в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину вищевказаного будинку та визнання недійсним договору дарування зазначеного житлового будинку, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 13.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Могиленко Л.М. в частині дарування 1/2 частки житлового будинку та витребувати на користь ОСОБА_2 у ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, є помилковим.

Таким чином, не враховано судом першої інстанції і положення ч. 1 ст. 69 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності ділиться в натурі.

Вирішуючи питання визнання спірного майна спільною сумісною власністю та поділ його, судом першої інстанції залишено поза увагою обставини щодо знаходження зазначеного майна на земельній ділянці площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_5 (а.с 246 том 1), яка не зазначена, як об»єкт поділу в даній справі.

Не зазначено об»єктом поділу і автомобіль МЕРСЕДЕС БЕНЦ, 2011 року випуску, сірого кольору придбаний ОСОБА_2 в спірний період, а саме 02.09.2016 на підставі договору купівлі-продажу № 242 у суб»єкта господарювання ТОВ «Любарт Авто» вартістю 147700,00 грн, що підтверджується даними довідки від 27.12.2018 (а.с. 124 том 2) та земельна ділянка, 0,04 га (а.с. 15 том 1), з врахуванням вимог діючого законодавства, щодо встановленння всього обсягу майна, який підлягає поділу.

Крім того, у зв»язку з визнанням спірної будівлі спільним сумісним майном подружжя, слід також враховувати положення ст. 120 ЗК України.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду чи її частину, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об»єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об»єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Не є обґрунтованими і зроблені з порушенням висновки суду першої інстанції в частині визнання спільним майном та поділу магазину-павільйону, який знаходиться за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Єгорівка, вул. Героїв Війни та магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3» розташованого за адресою: Чернігівська область, м. Прилуки, вул. Гвардійська,52а.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем, датою запису в ЄДР є 23.09.2003 (а.с. 99 том 1, а.с. 75 том 1), та здійснює підприємницьку діяльність у зазначених об»єктах, а саме здійснює роздрібну торгівлю на даний час у павільоні, в той час, як приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3» розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на момент пред»явлення позову вже відчужений, та не перебуває у власності відповідача ОСОБА_3, зазначені обставини не заперечувались сторонами під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, судом першої інстанції зазначені обставини залишені поза увагою.

Таким чином, повільон є фактично об'єктом підприємницької діяльності відповідача ОСОБА_3 (а.с. 99 т. 2), в той час, як відсутні будь-які дані про здійснення підприємницької діяльності позивача ОСОБА_2, як на період придбання магазину та павільону, так і на період продажу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», а саме 01.08.2016.

Залишивши поза увагою зазначені обставини, судом першої інстанції визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вищевказаного майна та крім того стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача ще й 1/2 частину вартості відчуженого майна в сумі 56149,50 грн., яке за висновками суду першої інстанції, а саме магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3», розташований в АДРЕСА_2 продано без згоди ОСОБА_2

З врахуванням наведеного обґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано допустимих доказів придбання спірного майна, внаслідок спільної праці та проживання однією сім»єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого придбано майно ОСОБА_3

На підтвердження обставин здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_14 разом з ОСОБА_3, суд послався лише на покази свідків, які і поклав в основу рішенння, в той же час залишив поза увагою, що довідкою про трудові відносини фізичної особи з платником єдиного податку підтверджено перебування ОСОБА_2, саме у трудових відносинах з 01.01.2010 (а.с. 44 том 1).

Судом першої інстанції не встановлено розмір доходів від зазначеного виду діяльності, не встановлено і будь-якого іншого виду діяльності, лише наявне посилання на покази свідків, які свідчили про виконання роботи на користь ОСОБА_3, і з врахуванням наведеного, за відсутності укладеної відповідної письмової угоди обставини встановлені судом не породжують право спільної сумісної власності, таким чином під час розляду справи не враховано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін, а тим більше будь-якого права на успадкування майна.

З врахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції, що під час спільного проживання ОСОБА_15 та ОСОБА_3, проживаючи однією сім»єю придбали зазначене в позові і рухоме майно, яке знаходиться в будинку за адресою в АДРЕСА_2 без визначення періоду придбання, доказів придбання спільного спірного майна, внаслідок спільної праці та проживання однією сім»єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу за спільні кошти, є необґрунтованими та не підтверджені належними та допустимими доказами.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Не є обгрунтованими та ґрунтуються на припущеннях висновки суду першої інстанції в частині здійснення при отриманні кредитів ОСОБА_3 поручительства та внесення погашення ОСОБА_2, оскільки поза увагою суду залишені докази щодо оформлення кредитів відповідно до кредитного договору від 19.09.2006 між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» №19-08/МК/2006-980, іпотечного договору від 19.06.2006 між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра», по кредитному договору №19-08/МК/2006-980, предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с. 1-18 том 2), 13.03.2008 між ОСОБА_3 та ВАТ «Ересте Банк» генеральна кредитна угода № 010/5366/002, іпотечного договору від 30.03.2008 ОСОБА_3 та ВАТ «Ересте Банк» виконання зобов»язання Генеральної кредитної угоди №010/5366/002 від 13.03.2008 (а.с. 19-48 том 2), оскільки відсутні в матеріалах справи докази оформлення договорів поручительства, так і докази про внесення коштів на погашення зазначених кредитів ОСОБА_2, разом з тим матеріали справи містять докази погашення зазначених кредитів ОСОБА_3 (а.с. 132-142 том 1, а.с. 50-60 том 2).

З врахуванням наведеного, суперечать матеріалам справи висновки суду першої інстанції, що надані документи не свідчать про їх погашення саме ОСОБА_3, а підтвердження поручительства та погашення кредитних зобов»язань, а також отримання заробітку показами свідків, суперечить нормам ч. 2 ст. 78 ЦПК України, відповідно до змісту якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин на які посилається позивач, які б були підставою для встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім»єю без реєстрації шлюбу та визначення зазначеного в позові майна спільною сумісною власністю, як рухомого, так і нерухомого майна.

Не підтверджують зазначених обставин в повному обсязі і матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки постановою від 07.02.2018 апеляційного суду Чернігівської області, постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.12.2017 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП скасовано, а провадження в справі закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (номер провадження 3/742/868/17, номер справи 742/3629/17).

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сім"єю без реєстрації шлюбу, є помилковим навіть за наявності показів свідків, приєднаних до матеріалів справи фотографій, відвідин одне одного тощо, оскільки судом залишено поза увагою, що посилаючись в позові, що майно є спільним сумісним, судом першої інстанції не враховано, положення ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Як вбачається, матеріалами справи не доведено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були усталені відносини, що притаманні подружжю. Відсутні підстави стверджувати, що сторони спільно проживали, пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Відносини сторін не мають ознак подружніх відносин, а саме не підтвержено наявність факту ведення спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

З врахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню, з постановленням нового рішення судом апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задовольняється, з позивача слід стягнути на користь ОСОБА_3 в повернення судових витрат 20329,40 грн, з яких: 15329,40 грн судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції (а.с. 118, 142 том 2) та 5000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції (а.с. 107 том 1, а.с. 98, 98а, 99 том 2 ).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 грудня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім»єю та поділ майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, (РНОКПП НОМЕР_1 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_3, (РНОКПП НОМЕР_2 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4) у повернення судових витрат 20329,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Судове рішення у повному обсязі складено 15.04.2019.

Головуючий Судді: