Провадження № 2/638/1750/19
03 квітня 2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Семіряд І.В.
за участю секретарів Комлєва Д.В., Тягунової Р.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про захист честі, гідності, ділової репутації», -
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) (далі ВМКЦ ПнР) на посаді начальника клініки невідкладної медичної допомоги (та прийому і евакуації), періодично виконує обов`язки заступника начальника Центру з медичної частини (начмеда), кандидат медичних наук, підполковник медичної служби, лікар вищої категорії.
27.04.2018 року на адресу частини надійшла скарга Відповідача щодо неправомірних дій підполковника медичної служби ОСОБА_1 , які проявились у розголошенні лікарської конференційної інформації відносно захворювання сина Відповідача ОСОБА_3 на небезпечну інфекційну хворобу. Наказом начальника ВМКЦ ПнР від 27.04.2018 року №81, за фактами викладеними у скарзі Відповідача від 27.04.2018, було проведено службове розслідування, яким було встановлено відсутність фактів розголошення лікарської таємниці про захворювання сина Відповідача з боку Позивача. Відповідачу за вих. від 04.05.2018 року №1071, було надано відповідь на Скаргу.
Відповідач є рідною тіткою моєї дружини. ОСОБА_2 постійно поширює неправдиву інформацію щодо його неправомірної поведінки як лікаря серед родичів дружини та родичів, знайомих та друзів, а також у селі за місцем проживання сина відповідача.
Про дані факти проведення службового розслідування стало відомо усьому особовому складу частини та співробітникам інших медичних установ міста Харкова (на даний час він працюю над розробками новітніх методів оперативних втручань та працює над проектами які направлені на захист дисертації для здобуття наукового звання доктора медичних наук), йому постійно доводиться виправдовуватися, запевняти пацієнтів щодо збереження інформації про стан їхнього здоров`я.
Позивач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проси задовольнити.
У судове засідання відповідач не з`явилась, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не сповістила.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст.280 ЦПК України.
Суд, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) (далі ВМКЦ ПнР) на посаді начальника клініки невідкладної медичної допомоги (та прийому і евакуації), періодично виконує обов`язки заступника начальника Центру з медичної частини (начмеда), кандидат медичних наук, підполковник медичної служби, лікар вищої категорії (а.с.5).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ( з адміністративно господарської діяльності) від 07.04.2018 №81 зобов`язано провести службове розслідування у відповідності до вимог ст. ст. 84-86 Дисциплінарного статут Збройних Сил України, наказу Міністра оборони України від 21.11.2017 №608 «Про затвердження порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України»№, у зв`язку з надходженням з гарячої лінії Головного військово- медичного управління Міністерства оборони України звернення громадянки ОСОБА_2 щодо імовірного розголошення лікарської таємниці підполковником медичної служби ОСОБА_1 відносно її сина ОСОБА_3 (який хворіє на захворювання В20), а також з метою встановлення причин та передумов порушення вимог чинного законодавства України (а.с.9).
Помічником командира частини з правової роботи начальником юридичної служби складено акт службового розслідування, відповідно до якого на підставі наказу командира військової частини проведено службове розслідування за фактом розголошення лікарської таємниці. В ході розслідування встановлено, що 26.04.2018 на гарячу лінію Головного військово- медичного управління надійшла скарга ОСОБА_2 щодо розголошення лікарської таємниці лікарем ОСОБА_1 стосовно її сина ОСОБА_3 , який захворів на небезпечну інфекційну хворобу В23. Солдат ОСОБА_3 проходив лікування та надав згоду на те щоб йому провели аналіз на ВІЛ інфекцію. Фактів того, що підполковник ОСОБА_1 розголошував лікарську таємницю не встановлено. У зв`язку з чим запропоновано провести заняття з метою доведення вимог ЗУ «Про протидію поширення хвороби, зумовлених вірусом імунодефіциту людини» (а.с.8).
Згідно вимог ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Відповідно до вимог ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена на особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Згідно роз`яснень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» ( далі Постанова ), під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 04.11.1950 року, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини» від 11.09.1997, передбачено, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів.
Згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Окрім того, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Згідно до роз`яснень п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.
Відповідно до п. 18 Постанови, та положень ст. 277 ЦК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Згідно до п. 4 Постанови, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
На думку суду скарга, яка написана ОСОБА_2 не вмотивовані цілеспрямованими діями автора скарги на приниження честі та гідності ОСОБА_1 .
Посилання позивача, що відповідач постійно поширює неправдиву інформацію щодо його неправомірної поведінки, як лікаря серед родичів дружини та його одичів, знайомих та друзів, а також у селі за місцем проживання сина відповідача, є лише припущенням позивача, не підтверджена належними та допустимими доказами. Інших обставин, які б свідчили про порушення його особистих немайнових прав, позивач суду не надав.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини мають використовуватися як джерела права.
Європейський Суд звернув увагу на необхідність розрізнення фактів та оціночних суджень: «На думку суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна», зазначив суд у рішеннях по справах Лінгенс проти Австрії (п. 46) від 18.07.1986 та «Українська Пресс-Група» проти України (п. 41) від 29.03.2005. Тобто, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню.
Імплементуючи зазначене у національному законодавстві, зокрема, у ст. 30 Закону України «Про інформацію», законодавець вказав, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Таку саму позицію підтримує і Верховний Суд України. У відповідності до п. 19 Постанови вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Крім того, у рішенні від 07.12.1976 у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства», Європейський Суд з прав людини зазначив і знову підкреслив у п. 41 свого рішення від 08.07.1986 у справі Лінгенс проти Австрії, що свобода вираження поглядів, гарантована ч. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання ч. 2 ст. 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевіриш на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Крім того, згідно п. 21 Постанови при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової депутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (надалі - Декларація), а також рекомендації, що містяться Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя (надалі - Резолюція).
Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Зокрема, до таких осіб належить і позивач ОСОБА_1 .
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутні докази, які б доводили, що доведена відповідачем інформація мотивована цілеспрямованими діями, направленими на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача.
Крім того, згідно ст.ст.23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, та відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У зв`язку з відмовою в позові про захист честі, гідності та ділової репутації позивачу, вимоги останнього щодо стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають.
На підставі зазначеного, аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
На підставі викладеного, ст.ст. 28, 34, 68 Конституції України, ст. 30 Закону України « Про інформації », ст.ст. 16, 94, 201, 277, 302, 1167 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про захист честі, гідності, ділової репутації» - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.В. Семіряд