Провадження № 6/756/1086/19
У Х В А Л А

05 листопада 2019 року Оболонський районний суд м. Києва у складі :

головуючого судді - Белоконної І.В.,

за участі секретаря - Мушкетик І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві подання державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Духоборової А.М., заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, -,

В С Т А Н О В И В :

Державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Духоборова А.М. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відносно ОСОБА_1 з посиланням на те, що на виконанні у Оболонському РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві знаходиться виконавче провадження № 59003325 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 2604/16947/12 від 20 березня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості у сумі 914 736,32 грн та 9 547,36 грн витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом.

Державний виконавець зазначає, що на сьогоднішній день боржник не виконує рішення суду, у встановлені законодавством строки суму боргу не сплатив. На неодноразові виклики до Оболонського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві боржник не відповідав та за місцем виклику не з`являвся, жодної інформації про виконання судового рішення не надавав.

З посиланням на Закон України «Про виконавче провадження», ст. 441 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» просить задовольнити її подання, прийняти рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до моменту виконання зобов`язань за виконавчим листом Дніпровського районного суду м. Києва № 2604/16947/12 від 20 березня 2019 року.

Державний виконавець у судове засідання не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу без її участі.

Заінтересовані особи ОСОБА_1 та представник ПАТ «Укрсоцбанк» у судове засідання не з`явилися, про час та місце засідання не повідомлялися відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України.

Дослідивши матеріали подання та письмові докази, суд вважає, що у його задоволенні необхідно відмовити з наступних підстав.

На виконанні у Оболонському РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві знаходиться виконавче провадження № 59003325 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 2604/16947/12 від 20 березня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості у сумі 914 736,32 грн та 9 547,36 грн витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Частинами 1, 3 ст. 441 ЦПК України встановлено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань боржник ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця Оболонського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 10 травня 2019 року було відкрито виконавче провадження № 59003325.

На вищевказану адресу боржника 15 серпня 2019 державним виконавцем було відправлено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59003325.

У своєму поданні державний виконавець зазначає, що нею отримано відомості з ГУ ДМС України в м. Києві про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Проте у матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості з ГУ ДМС України в м. Києві щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А як передбачено ч. 6 ст. 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів, що додані до подання, вбачається, що 05 вересня 2019 року боржнику направлено виклик, яким зобов`язано з`явитися 13 вересня 2019 року. Вказаний виклик ОСОБА_1 отримав 11 вересня 2019 року, проте на виклик державного виконавця не з`явився, причини неявки не повідомив.

17 вересня 2019 року боржнику направлено виклик, яким зобов`язано з`явитися 20 вересня 2019 року. Доказів направлення виклику та отримання його останнім суду не надано.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Стаття 33 Конституції України визначає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантовано свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Відповідно до розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 2 квітня 2012 року № 512/5 в поданні про обмеження виїзду боржника за межі України повинно зазначатись, зокрема, обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Проте будь-яких доказів, які б давали підстави вважати, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання, не виконавши зобов`язань, та доказів, які б свідчили про те, що боржник ухиляється від виконання судового рішення - виконавцем суду не надано.

Додатково суд вважає необхідним зазначити, що боржнику державним виконавцем було відправлено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59003325 лише 15 серпня 2019 року, проте на надано достатньо доказів на підтвердження необхідності звернення до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України менш ніж через 3 місяці.

Дані щодо перетину боржником державного кордону України не є доказом його ухилення від виконання рішення суду та про наміри залишити Україну з метою ухилення від виконання рішення суду, оскільки право на вільне пересування гарантоване Конституцією України.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

З урахуванням викладено та того, що обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення суд вважає, що державний виконавець дійшов передчасного висновку про необхідність обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 81, 441 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України», ст. 1, 18 Закону України «Про виконавче провадження» суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя - І.В. Белоконна