Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 161/1177/15-ц

провадження № 61-34876св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, відрядних та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у складі судді Крупінської С. С. від 08 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Стрільчука В. А., Карпук А. К., Русинчука М. М. від 25 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, відрядних та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2011 року між ним та ФОП ОСОБА_2 укладено трудовий договір, відповідно до умов якого його прийнято на роботу на посаду водія вантажного автомобіля.

07 вересня 2011 року він приступив до виконання своїх обов`язків та виконував їх до 06 грудня 2012 року.

06 лютого 2012 року він подав заяву на звільнення, яка не була розглянута відповідачем.

28 лютого 2014 року він повторно надіслав ФОП ОСОБА_2 заяву з вимогою звільнити його з займаної посади, повернути належним чином оформлену трудову книжку, надати належним чином завірену копію наказу про звільнення з роботи, письмово повідомити його про розмір усіх нарахованих сум які належать йому при звільненні та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, з повідомленням про день і час коли йому прибути для отримання документів та отримання грошових коштів при звільненні з роботи, проте відповіді не отримав.

ОСОБА_1 зазначав, що відповідач безпідставно не виплатив йому при звільненні компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 117,20 грн, заробітну плату за період роботи з 06 вересня 2011 року по 06 грудня 2012 року в розмірі 15 454 грн, компенсацію за затримку в виплаті заробітної плати в розмірі 26 188,80 грн, кошти за відрядження в розмірі 162 130,30 грн, а разом - 204 890,30 грн.

Ураховуючи вищевикладене та збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача заробітну плату в розмірі 1 118 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 117,20 грн, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 грудня 2012 року по 13 червня 2017 року в розмірі 56 138,40 грн, суму індексації грошових коштів за період з грудня 2012 року по 13 червня 2017 року в розмірі 1 879,34 грн, кошти на відрядження в розмірі 162 130,30 грн, а разом - 222 383,24 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача відсутня заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 , а тому підстав для стягнення середньомісячного заробітку за час затримки її виплати немає. Трудові відносини між сторонами не припинено, укладений між ними трудовий договір є чинним, позивач обліковується у ФОП ОСОБА_4 як такий, що не виходить на роботу без поважних причин, у зв`язку з чим підстав для стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати немає.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 1598 від 15 серпня 2016 року, проведеною на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2016 року, встановлено, що відомості про нарахування та виплату заробітної плати підписані ОСОБА_1 особисто, а тому у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за невиплату заробітної плати з 06 вересня 2011 року по 06 грудня 2012 року відмовлено. У задоволенні позовних вимог в частині виплати заробітної плати за листопад 2012 року, яка складає 996,56 грн відмовлено, оскільки дані кошти було депоновано ФОП ОСОБА_2 на рахунок позивача згідно з Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, оскільки позивач не з`являється на роботі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача коштів на відрядження в розмірі 161 130,30 грн, суд першої інстанції виходив із того, що позивач отримав під звіт на картковий рахунок грошові кошти, що не є заробітною платою, в сумі 132 000, 00 грн, судом було досліджено надані документи, якими підтверджується їх використання та списання відповідно до мети службових відряджень під час виконання трудових обов`язків за період з 06 версня 2011 року по 30 листопада 2012 року у розмірі 123 245, 49 грн. Кошти в розмірі 58 000 грн були перераховані ФОП ОСОБА_2 з його рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк» на картковий рахунок у тому ж банку, відкритий на ім`я працівника ОСОБА_5 ( ОСОБА_1 ). Доказів про те, що позивач надавав звіт про відрядні і йому не проведено оплату суду не надано.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши, що оскільки ОСОБА_1 не звільнений з роботи, продовжує перебувати у трудових відносинах з відповідачем, укладений між сторонами трудовий договір є чинним, позивач на роботу не виходить то підстави для стягнення коштів, належних працівнику при звільненні відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2017 рокута ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2017 рокув указаній справі і витребувано цивільну справу № 161/1177/15-ц із Луцького міськрайонного суду Волинської області.

У листопаді 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

06 червня 2019 року системою автоматизованого розподілу визначено суддю-доповідача у вищевказаній справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили, що ФОП ОСОБА_2 не здійснено повного розрахунку з ним у день його звільнення з роботи, а тому він має право на виплату йому коштів, належних при звільненні, відповідно до статті 116 КЗпП України, у тому числі компенсацію за невикористану відпустку, та середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України. Він подав заяву про звільнення і вважається таким, що звільнений з роботи незалежно від відсутності наказу про звільнення.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У грудні 2017 року ФОП ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначено, що рішення судів є законним і обґрунтованим. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 вересня 2011 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір, який зареєстровано в Луцькому міському центрі зайнятості за № 5 від 07 вересня 2011 року, відповідно до умов якого позивач був прийнятий на роботу водієм вантажного автомобіля. Умовами трудового договору заробітна плата встановлювалася в розмірі 960 грн і було передбачено, що її розмір визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати (а. с. 7-8, т. 1).

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 28 грудня 2013 року ОСОБА_6 змінив прізвище та ім`я на ОСОБА_1 (а. с. 186, т. 1).

Висновком судової почеркознавчої експертизи № 1598 від 15 серпня 2016 року, проведеної на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2016 року, встановлено, що відомості про отримання коштів від імені ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ) з вересня 2011 року по жовтень 2012 року підписані ним (а. с. 197-203, т. 1).

Заробітна плата ОСОБА_1 за листопада 2012 року нарахована в розмірі 1 118 грн (до виплати - 996,56 грн), однак не виплачена ОСОБА_1 у зв`язку з його відсутністю на роботі - депонована (а. с. 114, 120-121, 124-135, т. 1).

Із табелів обліку використання робочого часу вбачається, що позивач обліковується у ФОП ОСОБА_2 як такий, що не виходить на роботу без поважних причин (а. с. 54-55, 57-58, 62, 65-67, 70, 79, 83, 88, 92, 96, 100, 104-106, 111, 116-117, 120-121, 124-135, т. 1).

Згідно з листом Луцького міського центру зайнятості від 07 грудня 2016 року, трудовий договір № 5, укладений 06 вересня 2011 року між ФОП ОСОБА_2 та найманим працівником ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ), з реєстрації в Луцькому міському центрі зайнятості не знято (а. с. 232, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини третьої статті 10, частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Згідно статей 94, 115 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 24-1 КЗпП України (у редакції, що діяла на час укладення трудового договору) та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, на державну службу зайнятості було покладено функцію реєстрації трудових договорів, укладених між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, а також записів, внесених до трудових книжок найманих працівників фізичними особами, які використовують найману працю - роботодавцями.

Згідно з листом Луцького міського центру зайнятості від 07 грудня 2016 року, трудовий договір № 5, укладений 06 вересня 2011 року між ФОП ОСОБА_2 та найманим працівником ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ), з реєстрації в Луцькому міському центрі зайнятості не знято.

Отже, трудові відносини між сторонами не припинено. Відповідно до табелів обліку використання робочого часу вбачається, що позивач обліковується у ФОП ОСОБА_2 як такий, що не виходить на роботу без поважних причин.

Відповідно до статті 83 КЗпП України грошова компенсація за всі дні невикористаної відпустки виплачується працівнику у разі його звільнення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд про те, що ОСОБА_1 не звільнений з роботи, перебуває у трудових відносинах з відповідачем, укладений між сторонами трудовий договір є чинним, тому підстави для стягнення коштів належних працівнику в день звільнення, у тому числі компенсації за невикористану відпустку, відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що за період роботи з 06 вересня 2011 року по 06 грудня 2012 року ФОП ОСОБА_2 йому не було виплачено заробітну плату, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме платіжними відомостями ФОП ОСОБА_2 за вказаний період.

Висновком судової почеркознавчої експертизи № 1598 від 15 серпня 2016 року, проведеної на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2016 року, встановлено, що відомості про отримання коштів від імені ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ) з вересня 2011 року по жовтень 2012 року підписані ним.

Заробітна плата позивача за листопада 2012 року нарахована в розмірі 1 118 грн (до виплати 996,56 грн), однак не виплачена ОСОБА_1 у зв`язку з його відсутністю на роботі, починаючи з грудня 2012 року, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу, згідно з відомістю на виплату грошей за листопад 2012 року, депонована.

Указані дії ФОП ОСОБА_2 відповідають Положенню про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженому постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 (далі - Положення) у редакції чинній на час виникнення правовідносин.

Відповідно до пункту 1.2 Положення депонована заробітна плата - це готівкові кошти, отримані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов`язаних з оплатою праці, і не виплачені у встановлений строк окремим фізичним особам. Тобто це зарплата, яка видається виключно з каси підприємства і за якою працівник своєчасно не прийшов.

Отже, вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати позивачу за листопад 2012 року немає і перешкоди отримати їх у відповідача відсутні.

Також дані кошти не можна вважати заборгованістю ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , оскільки роботодавець виконав вимоги законодавства щодо виплати їх працівнику, однак останнім вони не були отримані з його вини. Дані кошти депоновано, а тому їх виплата можлива лише на вимогу працівника.

У зв`язку з відсутністю заборгованості по заробітній платі у ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 немає правових підстав і для стягнення з відповідача компенсації втрати її частини на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідно до статті 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку зі службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

За своєю правовою природою витрати на відрядження є компенсаційними виплатами, які за змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці» відносяться до додаткової заробітної плати.

Згідно з пунктами 2.11, 2.12 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637(у редакції чинній на час виникнення правовідносин), видача готівкових коштів під звіт або на відрядження здійснюється відповідно до законодавства України. Видача відповідній особі готівкових коштів під звіт проводиться за умови звітування нею у встановленому порядку за раніше отримані під звіт суми. Звітування за одержані під звіт готівкові кошти здійснюється відповідно до законодавства України. Фізичні особи - довірені особи підприємств (юридичних осіб), які відповідно до законодавства України одержали готівку з поточного рахунку із застосуванням корпоративного електронного платіжного засобу або особистого електронного платіжного засобу, використовують її за призначенням без оприбуткування в касі. Зазначені довірені особи подають до бухгалтерії підприємства звіт про використання коштів разом із підтвердними документами в установлені строки і порядку, що визначені для підзвітних осіб законодавством України, а також документи про одержання готівки з поточного рахунку (чек банкомата, копія видаткового ордера, довідки за встановленими формами, сліп, квитанція торговельного термінала тощо) разом з невитраченим залишком готівки.

Згідно з даними бухгалтерського обліку доходів і витрат здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 з листопада 2011 року найманому працівнику ОСОБА_1 було здійснено компенсацію добових витрат за наданими ним авансовими звітами щодо службових відряджень в межах встановлених законодавством граничних норм відшкодування цих витрат на загальну суму 56 707,05 грн.

Грошові кошти в сумі 58 000 грн перераховувалися шляхом списання з належного ФОП ОСОБА_2 рахунка в установі ПАТ КБ «ПриватБанк» із подальшим зарахуванням на картковий рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк», відкритий на ім`я працівника ОСОБА_7

Усього за період з 06 вересня 2011 року по 30 листопада 2012 року позивач отримав під звіт на картковий рахунок грошові кошти, що не є заробітною платою, в розмірі 132 000 грн. Наведені обставини підтверджується дослідженими судами виписками по вищевказаних рахунках.

Згідно з оборотно-сальдовою відомістю по рахунку ФОП ОСОБА_2 за 06 вересня 2011 року по 30 листопада 2012 року, отримавши під звіт 132 000 грн, позивач надав документи щодо використання відповідно до мети службових відряджень 123 245,49 грн, тоді як витрату решти наданих йому коштів в сумі 8 754,51 грн ним документально не підтверджено.

Згідно з листом територіальної Державної інспекції з питань праці у Волинській області від 03 червня 2014 року станом на день перевірки заборгованість ОСОБА_1 перед ФОП ОСОБА_2 становить 8 754,51 грн. (а. с. 12-14 т. 1).

Отже у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем по оплаті витрат на відрядження.

Доводи касаційної скарги про те, що ФОП ОСОБА_2 не здійснено повного розрахунку з ОСОБА_1 у день його звільнення спростовуються доказами та обставинами справи, згідно з якими на час розгляду справи ОСОБА_1 продовжує перебувати у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , тобто він не звільнений з роботи, а відтак не має права на виплату йому коштів, належних при звільненні, відповідно до статті 116 КЗпП України, у тому числі компенсації за невикористану відпустку, та середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України.

Відповідно до пункту 170.9.1 статті 170 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) компенсації працівнику підлягають лише документально підтверджені витрати на відрядження (крім добових, граничний розмір яких встановлюється законом), в тому числі за наявності документів, що підтверджують зв`язок відрядження з господарською діяльністю роботодавця/сторони, що відряджає.

ОСОБА_1 не звертався до ФОП ОСОБА_2 з позовом про розірвання трудового договору і не оскаржував у судовому порядку бездіяльність відповідача, пов`язану з невирішенням роботодавцем його заяви про звільнення з роботи.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що розрахунки позивача його витрат на відрядження, в основу яких покладено відстань, яку він проїжджав за маршрутами відряджень, та орієнтовні витрати пального його автомобіля, не можуть бути прийняті до уваги і не є підставою для стягнення на його користь обчислених таким чином коштів.

Усі документально підтверджені ОСОБА_1 витрати на відрядження, а також добові в установленому законом розмірі йому компенсовано. Окрім того, заборгованість ОСОБА_1 перед роботодавцем за вказаними витратами становить 8 754,51 грн.

Оскільки у ФОП ОСОБА_2 відсутня заборгованість по заробітній платі перед працівником ОСОБА_1 , то не підлягають задоволенню і вимоги останнього про виплату йому компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Посилання касаційної скарги на те, що подавши заяву на звільнення працівник вважається звільненим з роботи і без наказу про звільнення не відповідає вимогам КЗпП України.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова