№ 201/6854/18
провадження 2/201/392/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном, житлом, шляхом визнання особи втратившою право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 20 червня 2018 року звернулися з позовом до відповідача ОСОБА_5 фактично про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи втратившою право користування житлом і зняття з реєстрації з місця мешкання, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивачі в своєму позові посилаються на те, що відповідно свідоцтва про право власності на житло від 04 травня 2006 року позивачці ОСОБА_2 , її чоловіку ОСОБА_3 та її дітям ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і ОСОБА_5 (відповідач) на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , отже відповідач є сином позивачки ОСОБА_2 , який був зареєстрований у вказаній квартирі 01 березня 1988 року і він на законних підставах вселився в цю квартиру, мешкав там як член сім`ї наймача. Після одруження 30 квітня 1998 року відповідач став мешкати за місцем мешкання і реєстрації дружини; зараз в цьому житлі (позивачів) зареєстрованій лише сторони, в 1998 році відповідач виїхав мешкати до своєї дружини і стосунки з іншими родичами (позивачами) в нього погіршилися і не склалися, з цього часу відповідач виїхав з їх житла позивачів і мешкав в іншому місці, з того часу відповідач в квартирі позивачів не мешкає, там немає його речей, але в квартирі залишився зареєстрованим, відповідач виїхав з цього будинку фактично в невідомому напрямку і з того часу в ньому не проживає, де він зараз конкретно оселився позивачам достеменно невідомо. Позивачам зараз важко сплачувати комунальні послуги. Відповідач тривалий час не мешкає в цьому вищезазначеному житлі, будинку і мало мешкав з часу реєстрації, забрав свої речі і виїхав з вказаного житла в інше місце, зараз він там (в спірному житлі) не мешкає, але залишився зареєстрованим і в спірному житлі, відповідач у вказаному житлі в м. АДРЕСА_2 не мешкає без поважних причин більше десяти років, фактично звільнив спірне житло, давно виїхав на інше місце мешкання, зареєстрованим ж залишився у вказаній квартирі, не мешкає понад рік і мешкати не має намірів, за комунальні послуги не сплачує, але його реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачам в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивачів питання відсутні, по ним спору немає. Факт тривалого не проживання відповідача у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи. В зв`язку з відсутністю вказаного відповідача у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивачі просили усунути для них перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 з боку відповідача, усунути перешкоди позивачам шляхом визнання відповідача втратившим право користування цим житлом та фактично зняти його з реєстрації у вказаному житлі, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 ,. в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомив. Вказаним і матеріалами справи, заявою на адресу суду, позов фактично визнав, просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 травня 2006 року позивачці ОСОБА_2 , її чоловіку ОСОБА_3 та її дітям ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і ОСОБА_5 (відповідач) на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , отже відповідач є сином позивачки ОСОБА_2 , який був зареєстрований у вказаній квартирі 01 березня 1988 року і він на законних підставах вселився в цю квартиру, мешкав там як член сім`ї наймача. Після одруження 30 квітня 1998 року відповідач став мешкати за місцем мешкання і реєстрації дружини; зараз в цьому житлі (позивачів) зареєстрованій лише сторони, в 1998 році відповідач виїхав мешкати до своєї дружини і стосунки з іншими родичами (позивачами) в нього погіршилися і не склалися, з цього часу відповідач виїхав з їх житла позивачів і мешкав в іншому місці, в квартирі позивачів немає його речей, але в цій квартирі він залишився зареєстрованим. Позивачам зараз важко сплачувати комунальні послуги. Відповідач тривалий час не мешкає в цьому вищезазначеному житлі, будинку і мало мешкав з часу реєстрації, забрав свої речі і виїхав з вказаного житла в інше місце, зараз він там (в спірному житлі) не мешкає, але залишився зареєстрованим і в спірному житлі, відповідач у вказаному житлі в м. АДРЕСА_2 не мешкає без поважних причин більше десяти років, фактично звільнив спірне житло, давно виїхав на інше місце мешкання, зареєстрованим ж залишився у вказаній квартирі, не мешкає понад рік і мешкати не має намірів, за комунальні послуги не сплачує, але його реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачам в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. В зв`язку з відсутністю вказаного відповідача у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивачі просили усунути для них перешкоди в користуванні та розпорядженні вказаною їх квартирою з боку відповідача, шляхом визнання його втратившим право користування цим житлом, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивачі вимушені був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що дійсно відповідач ОСОБА_5 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований у вказаній квартирі 01 березня 1988 року і він на законних підставах вселився в цю квартиру, мешкав там як член сім`ї наймача. Після одруження 30 квітня 1998 року відповідач став мешкати за місцем мешкання і реєстрації дружини.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Установлено, що спірна квартира є спільним сумісним майном набутим від спільної приватизації займаного житла, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Отже, квартира є спільним сумісним майном, набутим сторонами від приватизації займаного житла. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Зазначені позивачами обставини про те, що відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову ОСОБА_5 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Сам факт незвернення відповідача до суду із позовом про розподіл спільного з позивачами майна не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Судове рішення повинно містити вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть спору під час розгляду справи у суді не встановлено.

Об`єкт права власності (спірна квартира) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі.

Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання сторони позивачів на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном, житлом, шляхом визнання особи втратившою право користування житлом відмовити.

Таким чином суд вважає не доведеними обставини позовних вимог, позов не обгрунтований і не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 346, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 9, 64, 65, 71, 72, 156, 163 ЖК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном, житлом, шляхом визнання особи втратившою право користування житлом відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Суддя -