печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Григоренко І.В.,

при секретарі судових засідань - Ситику Р.В.,

за участю:

представника позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк») в якому просить визнати договір про надання споживчого кредиту б/н, який було укладено шляхом підписання 13.09.2013 року Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» недійсним в цілому.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 13.09.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Проаналізувавши зміст заяви б/н від 13.09.2013 року, Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку встановлено відсутність невід`ємних складових частини кредитного договору, відтак, договір необхідно визнати недійсним. Так, по-перше, оспорюваний договір не було укладено у письмовій формі; по-друге, заява та Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку не містять детального розпису сукупної вартості кредиту, чіткої дати видачі кредиту, тобто усіх істотних умов договору; по-третє, відповідачем не було проведено належної переддоговірної роботи, не було надано належну інформацію про кредитування. Крім того, позивач вважає умови кредитного договору несправедливими.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.11.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

29.11.2018 року позивачем було усунуто виявлені недоліки на виконання вищенаведеної ухвали.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2018 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним та підготовче засідання у справі призначено на 18.03.2019 року.

22.02.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив в позові відмовити, оскільки, відповідно до укладеного договору б/н від 13.09.2013 року, позивач отримала кредит в розмірі 2 000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Договір укладено у письмовій формі, шляхом фіксування змісту в кількох документах, якими обмінялися сторони. Факт укладення кредитного договору та отримання за ним кредитних коштів позивачем не заперечується. Укладаючи кредитний договір, позивач погодилась, що Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи є невід`ємною частиною кредитного договору, а також підтвердила, що вона з ними ознайомлена та зобов`язана регулярно ознайомлюватись з ними на офіційному сайті Приватбанку. В подальшому позивачем виконувався договір, останнє погашення заборгованості відбулось 10.11.2016 року в сумі 1 797,00 грн. Позивачем не доведено жодного елементу недійсності спірного правочину. Крім того, відповідач звернув увагу на пропуск позивачем строку позовної давності.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.03.2019 року у зв`язку з неявкою представника позивача, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 18.06.2019 року.

18.06.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про перенесення судового засідання.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2019 року у зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 15.10.2019 року.

07.10.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.10.2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 12.12.2019 року.

12.12.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

В судове засідання 12.12.2019 року представник позивача та представник відповідача не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки представник позивача та представник відповідача були належним чином повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, у письмових заявах просили розглядати справу за їх відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників сторін.

Дослідивши та об`єктивно оцінивши письмові докази у справі, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 13.09.2013 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У вказаній Анкеті-заяві зазначено, що позивач погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» Договір про надання банківських послуг. Позивач ознайомилась і згодна із договором про надання банківських послуг. Примірник договору про надання банківських послуг позивач погоджується отримати шляхом роздруківки із сайту www.privatbank.ua. Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua; позивач зобов`язується виконувати вимоги Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися із їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua.

Отже, відповідач акцептував оферту шляхом заповнення заявки на отримання кредиту на сайті АТ КБ «ПриватБанк», вказуючи всі дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Як визначено у ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, укладений між позивачем та відповідачем 13.09.2013 року договір є договором приєднання.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України, визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як визначено у ст.. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Підписавши 13.09.2013 року Анкету-заяву, ОСОБА_1 фактично уклала із АТ КБ «ПриватБанк» письмовий кредитний договір.

Як визначено у ст.. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, чинним законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено у ст.. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Спірний договір містить всі істотні умови, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, укладений з додержанням обов`язкової письмової форми, зміст договору не суперечить чинному цивільному законодавству та інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення сторін договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що підтверджується тим, що договір в подальшому виконувався обома сторонами.

Так, як стверджує відповідач і не заперечує позивач, остання отримала кредит в розмірі 2 000,00 грн. та тривалий час сплачувала проценти за користування кредитними коштами. Таким чином, позивач протягом тривалого часу фактично виконувала умови спірного договору, отже апріорі не могла не бути із ними обізнана.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, що відображено в постанові від 27.11.2019 року у справі № 373/212/16-ц, провадження № 61-36435св18.

Отже, правові підстави для визнання кредитного договору від 13.09.2013 року недійсним відсутні.

Згідно ст.. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення встановленого ст. 81 ЦПК України обов`язку позивач не надав суду належних, достатніх та допустимих доказів недійсності спірного договору.

При цьому, відповідач просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Як визначено у ст.. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ч. 1 ст.. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки позивачем кредитний договір укладено 13.09.2013 року, отже станом на 13.09.2013 року позивач була обізнана із умовами укладеного нею кредитного договору, то перебіг позовної давності в даному випадку почався із дня, наступного за днем укладення позивачем спірного договору, тобто з 14.09.2013 року та закінчився 14.09.2016 року. Проте, з позовом до суду ОСОБА_1 звернулась16.11.2018 року.

Відповідно до ч. ч. 2-5 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За таких обставин, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом після спливу позовної давності, про що зазначено відповідачем. Враховуючи викладене, суд застосовує наслідки пропуску строку позовної давності та відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним у зв`язку із пропуском позивачем трирічного строку позовної давності.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. ст.. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в позові відмовлено, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження понесення судових витрат, то судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами, відсутні.

Керуючись ст. ст. 11, 203, 204, 205, 215, 253, 260, 261, 267, 525, 526, 626, 628, 633, 634, 638, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 200, 259, 263-265, 352-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 14.01.2020 року.

Суддя І.В. Григоренко