22-ц/804/2914/19
221/2351/18

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 221/2351/18

Номер провадження 22-ц/804/2914/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,

сторони :

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 30 серпня 2019 року, у складі судді Писанець Н.В.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 28 травня 2010 року банк надав ОСОБА_1 кредитну картку «Універсальна». 01 квітня 2013 року відповідачу було переоформлено кредитну картку на престижну кредитну картку «Gold» і позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 16000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 28 лютого 2018 року, за договором виникла заборгованість на загальну суму 117 000 грн., з яких заборгованість за кредитом 10 597,31 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 106 402,69 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь та судовий збір у розмірі 1762 грн.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 30 серпня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за тілом кредиту в сумі 10 597,31 грн. У задоволенні решти позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплачений судовий збір в сумі 159,64 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду в частині відмови у позові про стягнення процентів за користування кредитом, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В решті частини судове рішення не оскаржується.

Дотримуючись принципу диспозитивності, у разі подання апеляційної скарги на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення суду першої інстанції ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7, п.4 ч.4 ст.19, 359 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 28 травня 2010 між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 16000 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. У графі про бажання оформити кредитну картку стоїть відмітка про платіжну картку «Універсальна».

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, станом на 28 лютого 2018 року, становила 117 000 грн., з яких: заборгованість за кредитом 10 597,31 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 106 402,69 грн.

На підтвердження своїх позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення процентів за кредитним договором, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало до суду першої інстанції розрахунок заборгованості за договором без номеру від 28 травня 2010 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , копію довідки про зміну умов кредитування, з якої вбачається про зміну кредитного ліміту, копію анкети-заяви від імені ОСОБА_1 , витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з різновидами карт - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна

CONTRACT», «Універсальна GOLD», витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених 06 березня 2010 року (а.с.6-34).

Відмовляючи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові про стягнення з ОСОБА_1 процентів в розмірі 106 402,69 грн., суд першої інстанції виходив з того, що підстав для стягнення з відповідача заборгованості за процентами немає, оскільки у заяві-анкеті позичальника процентна ставка за користування кредитними коштами не встановлена, а тому, вимоги банку є безпідставними через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по сплаті процентів.

З висновками суду про відмову у позові про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами не можна не погодитися.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції, в частині відмови банку у позові про стягнення процентів за користування кредитними коштами, відповідає вимогам закону.

Зі справи вбачається, що підставою позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначено невиконання кредитних зобов*язань відповідачем, що пов*язані із отриманням ним кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Однак, не погоджуючись з висновками суду про відмову у позові про стягнення з ОСОБА_1 процентів за кредитом отриманим 28 травня 2010 року у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, позивач зокрема в апеляційній скарзі зазначав, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права; що відсутність підпису позичальника на умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості, що суд першої уваги не звернув уваги на надану копію заяви від 28 травня 2010 року, з якою вбачається, що відповідач висловив згоду про оформлення договору, отримання кредитної карти «Універсальна», що при укладенні договору відсоткова ставка була визначена на рівні 2,5%.

Ці доводи колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов*язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв*язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), які обгрунтовано врахував суд першої інстанції.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість по відсотках за користування кредитом.

На підтвердження права вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, банк посилався на Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими документами ознайомився і погодився відповідач шляхом проставлення підпису в анкеті-заяві; Тарифи банку до позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не долучено, що позбавило суд можливості надати оцінку вимогам банку в частині підстав стягнення процентів за користування банком та розміру заборгованості.

Як вбачається зі справи, судом було ухвалено заочне рішення, яке за заявою ОСОБА_1 було скасовано та призначено судовий розгляд у загальному порядку (а.с.78).

За вимогами ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому, ст. 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду, банк вказував на те, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву-анкету, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, що є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Дотримуючись вимог цивільного процесуального законодавства, суд першої інстанції призначив судове засідання і на підставі ст.12 ЦПК України, з метою всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, виніс ухвалу та запропонував позивачу представити додаткові письмові матеріали, які б давали підстави для можливого задоволення позовних вимог, в тому числі, про стягнення заборгованості за процентами (а.с.115).

На вимогу суду позивач надав письмові пояснення, виписку по рахунку та довідку про строк дії кредитної картки (а.с.119-122).

Однак, матеріали справи не містять підтверджень того, що під час підписання заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг і що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи.

За відсутності підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, а також домовленості сторін у анкеті-заяві про сплату відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення відсотків.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 (справ №342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Отже, при вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, в частині, що переглядається в апеляційному порядку, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Крім того, колегія враховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У відповідністю з ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається зі справи, на підтвердження позову банк надав суду першої інстанції Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а до матеріалів апеляційної скарги позивачем надано не Тарифи банку, долучені до позовної заяви, а копію Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 пільгового періоду» по договору SAMDN50OTC003259880 на ім`я ОСОБА_1 , яка має підпис не ідентифікований з відповідачем.

Апеляційній суд вважає, що позивач не дотримався засад добросовісності при оскарженні рішення, оскільки надав додаткові матеріали, які не представив суду першої інстанції та за наявності яких припускав отримати позитивне рішення за апеляційною скаргою.

Між тим, колегія суддів вважає, що під час розгляду справ з наведеними фактичними обставинами банк на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинен був надати суду першої інстанції підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником тощо.

Надані Умови та Правила надання банком кредиту без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не повинні оцінюватися судами, як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами.

Отже, за відсутності достатніх та достовірних доказів щодо умов кредитного договору в частині оплати користувачем банківських послуг процентів, суд першої інстанції, оцінивши представлені докази, дійшов правильного висновку про відмову у стягненні заборгованості по процентам в розмірі 106402,69 грн., станом на 28 лютого 2018 року.

Оскільки позивач посилається на укладення між сторонами договору приєднання, який передбачає усвідомлення клієнтом банку Умов кредитування та Правил надання банківських послуг, наявність у розрахунку заборгованості за кредитом інформації про процентну ставку за кредитом 30%, 27,6%, 32,4% або 42% на рік, за відсутності інших доказів, які б підтверджували погоджений сторонами розмір процентів за користування кредитними коштами та, відповідно розмір заборгованості за кредитом, не можна визнати обґрунтованим, з урахуванням наведених вище обставин, та давати підстави для стягнення заборгованості за процентами в розмірі 106402,69 грн. з ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги позивача, що суд першої інстанції не звернув увагу, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів, що оскаржуваним рішенням порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави і судом допущена однобічність та неповнота судового розгляду, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки ці доводи не є підставою для скасування рішення в розумінні ст.376 ЦПК України. Рішення суду ухвалено на підставі положень ст.ст. 1046,1048 ЦПК України та вимог ст.263 ЦПК України є законним та обґрунтованим.

Так, загальними засадами (принципами) судочинства, крім іншого, є верховенство права, рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін, диспозитивність та пропорційність(ст.2 ЦПК України).

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, оцінивши представлені позивачем письмові докази суд не знайшов підстав для задоволення вимог в частині стягнення заборгованості по процентам, навівши в рішенні відповідні аргументи для відхилення вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою апеляційний суд враховує постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року справа № 342/180/17 провадження № 14-131цс19, від 02 жовтня 2019 року справа № № 214/2507/16-ц провадження № 61-6219св19.ж

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 30 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення 01 листопада 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Зайцева

Т.Б. Ткаченко