Єдиний унікальний номер судової справи 490/4857/17
Номер провадження 22-ц/812/1525/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

28 жовтня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заочне рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 15 січня 2019 року, під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання договору іпотеки припиненим,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (далі ПАТ КБ «Надра») про визнання договору іпотеки припиненим.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №08/10/2007/840-К3027, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 32 217.10 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.39% річних, із строком повернення коштів до 12 жовтня 2027 року.

З метою забезпечення виконання умов за вищевказаним договором, цього ж дня між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М., зареєстрований в реєстрі за №1625, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належне їй на праві власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2010 року задоволено частково позов ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №08/10/2007/840-К3027 від 29 жовтня 2007 року у розмірі 32 389.04 доларів США.

ОСОБА_1 добровільно виконала рішення суду сплативши заборгованість за вищевказаним кредитним договором, у зв`язку із чим за заявою банку старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції 09 грудня 2013 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Позивач до 2017 року продовжувала сплачувати кошти на погашення заборгованості та на даний час заборгованість відсутня, і, навпаки, сплачено надлишкові кошти.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила визнати іпотечний договір від 29 жовтня 2017 року, укладений між нею та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», зареєстрований в реєстрі за №1625, припиненим.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано припиненим іпотечний договір від 29 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М. за реєстровим номером 1625. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ПАТ КБ «Надра» 640 грн. судових витрат.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 липня 2019 року заяву ПАТ КБ «Надра» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Надра», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту та іпотечний договір, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитного договору та договору іпотеки.

З матеріалів справи убачається, що 29 жовтня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», і ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено кредитний договір №08/10/2007/840-К3027, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 32 217.10 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.39% річних, із строком повернення до 12 жовтня 2027 року (а.с.3-5).

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 29 жовтня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М., зареєстрований в реєстрі за №1625, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належне їй на праві власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-12).

За умовами п.6.3 іпотечного договору сторони узгодили, що цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

У зв`язку з невиконанням позивачем зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся до суду із позовом про стягнення з неї заборгованості по даному договору.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2010 року задоволено частково позов ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №08/10/2007/840-К3027 від 29 жовтня 2007 року у розмірі 32 389.04 доларів США (а.с.8).

09 грудня 2013 року старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку фактичним виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, на підставі відповідної заяви ПАТ КБ «Надра» від 09 грудня 2013 року (а.с.6-7).

Вважаючи, що зобов`язання як по кредитному договору, так і по похідному іпотечному договору є припиненими у зв`язку з повним його виконанням, ОСОБА_1 просила суд визнати припиненим договір іпотеки від 29 жовтня 2007 року, укладений між нею та ВАТ КБ «Надра».

Статті 598,599 ЦК України передбачають, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Підстави припинення іпотеки передбачено ст.17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

За ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, адже за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості іпотека припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності у позивача ОСОБА_1 перед відповідачем ПАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором у зв`язку з невиконання судового рішення від 17 листопада 2010 року (відповідач не довів наявності заборгованості за основною сумую кредиту та процентами, які були нараховані до ухвалення судового рішення та стягнуті за судовим рішенням), доказів звернення відповідача до позивача з вимогою про сплату заборгованості, доказів звернення відповідача до суду з позовом/зустрічним позовом до позивача у даній справі про стягнення заборгованості. Однак, в матеріалах справи наявна копія постанови від 09 грудня 2013 року старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом. При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який змінений кредитором щодо терміну повернення кредиту.

При цьому, можливе прострочення боржника в даному випадку має безпосередній вплив на розмір майнового блага кредитора, обсяги якого залежатимуть від проміжку часу протягом якого боржник прострочує виконання свого зобов`язання перед кредитором. Втім, судом апеляційної інстанції з наявних матеріалів справи не встановлено реальної загрози порушення прав відповідача.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог про припинення іпотечних зобов`язань є правильним, а відповідач вказаного не спростував.

Посилання на те, що зобов`язання за кредитним договором не припинилися, оскільки позивач має заборгованість, колегія суддів вважає безпідставним та у стягувача відсутнє право нараховувати позивачу проценти та штрафні санкції після пред`явлення до нього вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України та стягнення заборгованості за судовим рішенням.

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Разом тим, інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням відповідача як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку. До того ж, такі доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 30 жовтня 2019 року