ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7628/19 Справа № 206/3850/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Бондаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Першого заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська, Прокуратури Дніпропетровської області, Самарського районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Самарського РВ ДМУ Управління МВС України в Дніпропетровській області, прокуратури Самарського району м.Дніпропетровська про визнання незаконними дій прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв`язку з сумісною власністю на домоволодіння на житловому АДРЕСА_1 її неодноразово били інші співвласники, одного разу навіть була зламана рука. Також відбувалися крадіжки її майна і будівельних матеріалів (бетонних блоків), проте у переважній більшості випадків у порушенні кримінальних справ було відмовлено. Також її було примусово госпіталізовано до психіатричної лікарні. Позивач зверталася до правоохоронних органів, проте це питання жодним чином вирішено не було. ОСОБА_1 зазначає, що роками вона письмово і усно десятки і сотні разів зверталася до прокуратур всіх рівнів та органів внутрішніх справ, проте жодна із порушених кримінальних справ не була завершена і винні особи не були притягнуті до кримінальної відповідальності. Так, за фактом перелому руки вона відразу повідомляла, хто це зробив, але цих осіб лише допитали як свідків, і через сім чи вісім років закрили кримінальну справу у зв`язку зі смертю. Також вона повідомляла про осіб, які вчинили інші злочини, проте і вони до кримінальної відповідальності притягнуті не були. Декілька років вона перебувала на обліку у психіатра, і незважаючи на те, що діагноз було спростовано, лише після тривалого часу і завдяки зверненню до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини її було знято з цього обліку. Вважає, що до неї ставилися, як до психічно хворої, внаслідок чого кримінальні справи не розслідувалися. Таке ставлення з боку правоохоронних органів принизило її гідність, так само як і постійні формальні «відписки» на її звернення і скарги. Її права не знайшли належного та ефективного захисту з боку органів міліції та прокуратури, дві кримінальні справи взагалі невідомо де поділися, так само невідомі останні процесуальні рішення у цих справах. ОСОБА_1 вказує, що бездіяльністю відповідачів на протязі тривалого часу з 1992 року до моменту звернення до суду їй завдана моральна та матеріальна шкоди, оскільки кримінальні справи які булі порушені, де вона була потерпілою, тривалий час не розслідувались, а деякі з них були закриті провадженням. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути моральну шкоду за фактом незаконної госпіталізації та фальсифікації медичних документів, покриття злочинів за фактами побиття, покриття злочинів за фактами руйнування її домоволодіння, по факту взлому у домоволодіння, а загалом спричинену матеріальну шкоду у розмірі 410 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 625 000 грн.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 Стягнуто солідарно із прокуратури Дніпропетровської області, Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т.1 а.с.213-216).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2015 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року змінено в частині визначення порядку стягнення компенсації моральної шкоди, в решті рішення залишено без змін (т. 2 а.с.95-99).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с.144-147).

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2019 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судові витрати зі сплати судового збору компенсовано за рахунок держави (т.3 а.с.178-185).

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Дніпропетровської області просить рішення суду від 30 травня 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від пор- протиправних посягань.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,: невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК моральна шкода відшкодовується незалежно від органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Положеннями частин 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Відповідно до п. 10.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Як роз`яснено в п. 9 Постанови Пленуму Верховного України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що починаючи з 1992 року позивач зверталась до правоохоронних органів з приводу порушення кримінальних справ, відносно спричинення їй тілесних ушкоджень, крадіжки та руйнування її майна. По даним фактам звернень ОСОБА_1 були порушені кримінальні справи, що перебували у провадженні Самарського РВВС. У цій інформації по більшості кримінальних справ зазначено осіб, які могли бути причетними до скоєння кримінальних правопорушень (т.1 а.с.3).

Хід розслідування вказаних кримінальних справ відповідно до КПК України (1960 року) перебував під наглядом прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська, контролювався Дніпропетровським міським управлінням внутрішніх справ та ГУМВС України в Дніпропетровській області, про що свідчать довідки, листи та процесуальні документи відповідачів (т.1 а.с. а.с. 46-47, 60, 65, 66, 74, 75, 76, 80).

Як вбачається із повідомлення Управління інформаційно-аналітичного забезпечення (УІАЗ) ГУМВС Україні в Дніпропетровській області від 06 жовтня 2014 року №5/3226 згідно обліку УІАЗ за заявами ОСОБА_1 по кримінальним справам були проведенні відповідні процесуальні дії: кримінальна справа №68001237 порушена 09 березня 2000 року за ознаками ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1960 р.),06 червня 2000 року кримінальну справу зупинено на підставі ст.206 п.3 КПК України (1960 року); кримінальна справа №680461 порушена 30 квітня 1998 року за ознаками ч.1 ст.145 КК України (в ред. 1961 року), справу закрито на підставі ст. 111 КПК України (в ред. 1960 року) від 01 червня 2009 року; кримінальна справа №68031416 порушена 08 березня 2003 року за ознаками ч.3 ст.185 ККУкраїни, 08 вересня 2003 року кримінальну справу зупинено на підставі п.3 ст.206 КПК України (1960 року); кримінальна справа №685378 порушена 08 квітня 1997 року за ознаками ч.3 ст.140 КК України (в ред. 1961 року), справу закрито на підставі ст. 111 КПК України (в ред. 1960 року) від 17 червня 2009 року; кримінальна справа №681014 порушена 06 жовтня 1998 року за ознаками ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1961 року), справу закрито на підставі п.8 ст.6 КПК України ( в ред. 1960 року) від 03 березня 2008 року; кримінальна справа №681270 порушена 16 грудня 1998 року за ознаками ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1961 року), 28 грудня 1998 року кримінальну справу зупинено на підставі п.3 ст.206 КПК України (1960 року) (т.1 а.с.29) .

Таким чином, з вказаної довідки вбачається, що бездіяльність відповідачів при розслідуванні кримінальних справ проявилась у тривалому розслідуванні правопорушень стосовно ОСОБА_1 , як потерпілої у кримінальних справах.

Так, зокрема у кримінальній справі №68001237 провадження було порушено 09 березня 2000 року за ознаками ст.206 КК України(хуліганство), зупинено 06 червня 2000 року і на даний час процесуального рішення по даній справі не прийнято.

У кримінальній справі №68031416 порушено провадження 08 липня 2003 року (крадіжка), зупинено 08 вересня 2003 року, процесуальне рішення по провадженню не прийняте.

У кримінальній справі №681270 порушено провадження 16 грудня 1998 року (крадіжка), зупинено 28 грудня 1998 року, процесуальне рішення по провадженню не прийняте.

У кримінальній справі №680461 порушено провадження 30 квітня 1998 року (крадіжка), закрито 01 червня 2009 року (на підставі ст.111КПК України(1960 року).

У кримінальній справі №685378 порушено провадження 08 квітня 1994 року (крадіжка), закрито 17 червня 2009 року (на підставі ст.111 КПК України(1960 року).

Згідно з інформацією щодо руху вищезазначених кримінальних справ, наданою Слідчим управлінням ГУМВС України в Дніпропетровській області за вих. № 8/10644 від 09 грудня 2014 року, досудове слідство у кримінальній справі №681014 порушеній відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України закрито на підставі п.8 ст.6 КПК України та 24 січня 2008 за вих. №47/565 справа направлена до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська для узгодження прийнятого рішення (т.1 а.с. 143, 144).

11 березня 2008 року вищезазначена кримінальна справа направлена до архіву СУ ГУМВС, де присвоєно архівний №2-2270 р.

У 2014 році термін зберігання кримінальної справи №681014 сплинув, відповідно вищевказану кримінальну справу знищено, про що свідчить акт №74.

У кримінальних справах №685378 та № 680461 прийнято рішення відповідно до ст. 11-1 КПК України (1960 року) - закриття у зв`язку зі спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності та за вих. №47/3407 їх направлено до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська для узгодження прийнятого рішення. На теперішній час кримінальні справи №685378 та №680461 до СВ Самарського РВ ДМУ не надходили.

Кримінальну справу №68031416 порушено 08 липня 2003 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за фактом таємного викрадення належних ОСОБА_1 металевих виробів на суму 820 грн. з території домоволодіння АДРЕСА_2 (т.1 а.с.153).

В ході досудового слідства у кримінальній справі №68031416 визнано та опитано в якості потерпілої ОСОБА_1 , яка показала, що вона є власником домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , на території якого ввечері 10 червня 2003 року вона виявила відсутність майна.

17 травня 2009 досудове слідство у кримінальній справі №68031416 зупинено на підставі п.3 ст.206 КПК України (в редакції 1960 року) та відомості до ЄРДР не вносились.

Оскільки на час розгляду справи знищені журнали вхідної та вихідної документації 1998 - 2000 років, встановити рух та знаходження кримінальних справ № 68001237 та №681270 не є можливим.

Відповідно до повідомлення ГУМВС Україні в Дніпропетровській області від 16 лютого 2015 року №5/5/552 згідно обліку УІАЗ зареєстровані на території Дніпропетровської області звернення до ОВС громадянки ОСОБА_1 , а саме: ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 14 квітня 2006 №678 - рішення відмовний матеріал від 20 квітня 2006 року № 359; ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 24 вересня 2008 року № 2918 - рішення відмовний матеріал від 03 довтня 2008 року № 2344; ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 11 грудня 2010 року № 4448 - рішення відмовний матеріал від 11 грудня 2010 року № 3529; ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 30 грудня 2010 року № 4680 - рішення відмовний матеріал від 05 січня 2011 року № 36.

Також повідомлено, що станом на 16 лютого 2015 року інформації по кримінальним справам №№ 686462, 686461 не встановлено (т.1 а.с.169).

Листом Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20 лютого 2015 року №47/1639 зазначено, що згідно журналу заяв та повідомлень за 2006, 2008, 2010 роки від гр. ОСОБА_1 звернень за №678 від 14 квітня 2006 року, №2018 від 24 вересня 2008 року, №4448 від 11 грудня 2010 року до Самарського РВ ДМУ не надходило та кримінальні справи за №686461 та №686462 не порушувались (т.1 а.с.172).

Протягом тривалого часу - декількох років ОСОБА_1 зверталась до вищих органів внутрішніх справ та органів прокуратури з приводу необ`єктивності слідства, що підтверджується повідомленням заступника начальника Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України від 14 травня 2009 року №9/4-Л-362, супровідним листом прокуратури Дніпропетровської області від 19 березня 2007 року № 04/2р-07, відповіддю прокурора міста Дніпропетровська від 07 березня 2013 року №229011 вих13, у якій зазначено, що ОСОБА_1 в період 1997-2012 років частіше ніж два рази на рік зверталася до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська, якою було розглянуто 76 її скарг з приводу хуліганських дій, крадіжки майна, тілесних ушкоджень, знищення майна (т.1 а.с. 46-47, 60, 66).

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року у даній справі встановлено, що суди дійшли вірного висновку, що бездіяльність правоохоронних органів, слідства та прокуратури призвела до порушення прав позивача на встановлення винних осіб у спричиненні їй матеріальної та моральної шкоди та можливості вчасного відшкодування збитків особами, які безпосередньо їх завдали, відповідно до діючого законодавства, що є порушенням ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції, яка гарантує право мирно володіти майном.

Таким чином, ОСОБА_1 з 1992 року до моменту звернення до суду липня 2014 року була завдана моральна шкоди, яка підлягає відшкодуванню, оскільки кримінальні справи які булі порушені де вона є потерпілою, тривалий час не розслідувались, по них не прийняті процесуальні рішення та зазначені обставини впливали на душевний стан позивача, змушували її нервувати, порушили її звичайний уклад життя, призвели до порушення її права мирно володіти майном, нормальних життєвих зв`язків.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», розмір мінімальної заробітної плати на день розгляду справи встановлений в сумі 4 173 грн.

Таким чином, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у даній справі у липні 2014 року та до вказаного часу з 1992 року судом встановлена бездіяльність правоохоронних органів, слідства та прокуратури, що призвела до порушення прав позивача на встановлення винних осіб у спричиненні їй матеріальної та моральної шкоди, та враховуючи, що розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу не може бути менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць встановленої бездіяльності відповідачів, а також виходячи із засад, розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, не встановлення факту спричинення моральної шкоди, відсутність встановлення протиправності бездіяльності органів досудового розслідування є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до переоцінки висновків рішення суду, тлумачення норм права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді