Справа № 137/68/19
Провадження № 22-ц/801/2203/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 рокуСправа № 137/68/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача: Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є онукою ОСОБА_4 , яка в 1968 році побудувала будинок по АДРЕСА_1 . У зв`язку із тим, що ОСОБА_4 була членом колгоспу і земельна ділянка належала колгоспу, даний будинок було віднесено до колгоспного двору. За час проживання ОСОБА_4 за життя склала заповіт відповідно до якого усе своє майно заповіла ОСОБА_1 і ОСОБА_5

ОСОБА_4 була неграмотною та користуючись цим станом брат позивача ОСОБА_6 , маючи дружні стосунки із секретарем Селещанської сільської ради в серпні 1969 року зробив фіктивний договір дарування, яким ОСОБА_4 подарувала йому будинок в АДРЕСА_1 . В свою чергу ОСОБА_6 не мав права передати частину будинку ОСОБА_7 , оскільки право власності у обох не виникло. Земельна ділянка ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не передавалась. В договорі дарування підпис ОСОБА_4 відсутній.

У спільному будинку завжди проживала до 1971 року ОСОБА_4 з якою проживала мати позивача ОСОБА_8 , яка була дочкою ОСОБА_4 та здійснювала догляд, а після її смерті спадщина автоматично перейшла до ОСОБА_8 .

Після смерті ОСОБА_8 Ѕ будинку оформив в порядку спадкування її син ОСОБА_7 на підставі заповіту, який у 2008 році було визнано недійсним згідно рішення суду. В 2006 році іншу частину будинку оформила незаконним шляхом дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_3 , а тому позивачу не зрозуміло чому після смерті єдиного члена колгоспного двору, якою була ОСОБА_8 відкрилась спадщина, спадкоємцями якої є позивач та ОСОБА_7 .

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16 серпня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність фактичним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На апеляційну скаргу відзивів не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до копії заповіту 1959 року ОСОБА_4 заповіла усе своє майно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних частках.(а.с.7)

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 18.12.2018 року.(а.с.8)

Згідно довідки Селищенської сільської ради № 1262 від 22.10.2018 року ОСОБА_1 відповідно до записів з погосподарської книги № 1/2016-2020рр/ (а.с.10) та свідоцтва про право власності від 10.12.2013 року (а.с.12), рішення Хмільницького міськрайонного суду від 08.08.2008 року (а.с.30) є власником Ѕ частини житлового будинку в АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідок Селищенської сільської ради № 1264 від 22.10.2018 року головою домогосподарства в АДРЕСА_3 за 1980-82 рр є ОСОБА_6 Ѕ частки та ОСОБА_7 Ѕ частки; 1983-85 рр є ОСОБА_6 Ѕ частки та ОСОБА_7 Ѕ частки; 1986-95 запис відсутній; 1996-2000 є ОСОБА_3 Ѕ частки та ОСОБА_7 Ѕ частки; 2001-2005 рр є ОСОБА_3 Ѕ частки та ОСОБА_7 Ѕ частки; 2006-2010 рр ОСОБА_7 ј частки, ОСОБА_1 ј частки та ОСОБА_2 Ѕ частки; 2011-2015 рр ОСОБА_1 Ѕ частки та ОСОБА_2 Ѕ частки; 2016-2020 рр ОСОБА_1 Ѕ частки та ОСОБА_2 Ѕ частки.(а.с.15)

Відповідно до рішення виконкому Селищенської сільської ради народних депутатів № 32 від 17.03.1994 року ОСОБА_8 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,50 га для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться в межах АДРЕСА_2 будинку - 0,50 га (а.с.29).

Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в 1969 році, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно зі статтею 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Частиною першою статті 59 ЦК УРСР передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР, право власності у набувача майна по договору виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом або договором.

Згідно з договором дарування від 02.08.1969 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв в дар та став власником житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.9).

Даний договір дарування посвідчений Селищенською сільською радою згідно книги для запису нотаріальних дій за 1967-1970 роки (а.с.128-131).

Факт, що Ѕ частина житлового будинку з відповідними господарськими будівлями який розташований в АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок № НОМЕР_2 від 20.07.1991 року (а.с.84).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом 23.02.1999 року, яке було видане у відповідності з вимогами діючого законодавства, спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_3 , спадкове майно складається з Ѕ частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями який розташований в АДРЕСА_1 (а.с.83).

Дані факти підтверджуються також рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 13.11.2014 року, яке ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29.12.2014 року залишено без змін (а.с.86-90).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені позовні вимоги. Разом з тим, районний суд застосовує строки позовної давності, зазначивши, що з моменту укладання договору дарування пройшло 50 років та з моменту отримання ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину пройшло 20 років , а тому ОСОБА_1 було пропущено строк звернення до суду у відповідності до ст. 257 ЦПК України, а саме трирічний строк, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З аналізу зазначених положень можна зробити висновок про те, що у недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За таких обставин, суд першої інстанції в порушення зазначених вимог визнав позовні вимоги недоведеними та одночасно застосував строки позовної давності, вказавши їх як підставу для відмови у задоволенні позову.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.

Угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації (частина перша статті 57 ЦК УРСР).

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи ОСОБА_1 про те, що її брат ОСОБА_6 , користуючись безграмотністю своєї бабусі - ОСОБА_4 та перебуваючи у дружніх відносинах з секретарем Селищанської сільської ради Рогальською Лідією Сергіївною, оформили фіктивний договір дарування спірного майна, є безпідставними, оскільки позивачем недоведена наявність зловмисної угоди у ОСОБА_6 та працівника сільської ради.

Також з матеріалів справи вбачається, що до участі у справі в якості відповідача була залучена лише Селищенська сільська рада Літинського району Вінницької області, як особа яка нотаріально завірила договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Проте згідно з постановою Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійним вимог щодо предмету спору.

Враховуючи зазначені положення апеляційний суд вважає, що Селищенська сільська рада Літинського району Вінницької області у даній справі є неналежним відповідачем, оскільки в даних правовідносинах виконувала нотаріальні дії.

Разом з тим суд не бере до уваги доводи позивача про те, що сільська рада, яка затверджувала договір дарування, не була наділена такими повноваженнями, оскільки відповідно до Положення про Державний нотаріат Української РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 31 серпня 1964 року № 941, виконавчі комітети сільських рад наділені правом на вчинення нотаріальних дій по відчуженню будинків шляхом дарування, чинного на час укладання договору дарування від 1969 року.

Відповідно до ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняття дарунку.

Твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_6 не міг підписувати договір дарування, тому що він був військовим і на той час перебував на службі за кордоном, є безпідставними, оскільки факт проходження військової служби за кордоном ніяким чином не свідчить про те, що в момент укладання договору він не міг перебувати в місці укладання такого договору. Крім того, про факт прийняття майна в дарунок свідчить дарування Ѕ частини зазначеного будинку братові - ОСОБА_7 .

Поряд з іншим суд критично сприймає доводи позивача про те, що в договорі дарування відсутній підпис дарувальника - ОСОБА_4 , так як вона була безграмотною та не могла ставити свій підпис, оскільки в матеріальних справи відсутній оригінал зазначеного договору.

Посилання позивача на відсутність згоди дочки ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на дарування суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки у спірному будинку весь час проживала ОСОБА_4 і тільки в 1971 році із нею почала проживати ОСОБА_8 Тобто на момент укладення договору дарування (1969 рік), ОСОБА_4 проживала одна, а тому згоди на дарування будинку не потребувалось.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16 серпня 2019 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16 серпня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко