Постанова
Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 487/665/17

провадження № 61-36033св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач публічне акціонере товариство «Миколаївобленерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2017 року в складі судді Щербини С. В. та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року в складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонова О. В., Ямкова О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» (далі ПАТ «Миколаївобленерго»), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив поновити його на роботі в ПАТ «Миколаївобленерго» на посаді електромонтера з ремонту апаратури релейного захисту та автоматики 3 розряду служби релейного захисту з 28 вересня 2016 року і стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 вересня 2016 року по 01 червня 2017 року в розмірі 35 634 грн 46 коп.

Позов мотивовано тим, що з 18 березня 2013 року позивач працював в ПАТ «Миколаївобленерго» на посаді електромонтера з ремонту апаратури релейного захисту та автоматики 3 розряду служби релейного захисту.

19 березня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період, у зв`язку з чим він був увільнений від виконання посадових обов`язків із збереженням місця роботи (посади) та середнього заробітку.

Наказом командира військової частини від 03 березня 2014 року позивача прийнято на військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Посилаючись на те, що наказом від 04 листопада 2016 року № 1566-к його звільнено з 28 вересня 2016 року із займаної посади в ПАТ «Миколаївобленерго» на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, що є незаконним та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2017 року позов задоволено. ОСОБА_2 поновлено на роботі в ПАТ «Миколаївобленерго» на посаді електромонтера з ремонту апаратури релейного захисту та автоматики 3 розряду служби релейного захисту з 28 вересня 2016 року. Стягнуто з ПАТ «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 35 634 грн 46 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03 березня 2015 року № 22 ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про мобілізацію. В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 і триває по даний час.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Миколаївобленерго» задоволено частково, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2017 року змінено, доповнивши його висновком про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду за вирішенням трудового спору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про незаконність звільнення ОСОБА_1 та поновлення його прав у визначений спосіб; при цьому дійшов висновку про зміну судового рішення, оскільки питання щодо поновлення позивачу встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду судом не вирішено.

Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів

У серпні 2017 року ПАТ «Миколаївобленерго» звернулось до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що в Україні триває особливий період з огляду на відсутність Указу Президента України про демобілізацію, який не може бути виданий, оскільки воєнний стан в Україні не оголошувався. Крім того, чинним законодавством передбачено виплату підприємствам компенсації у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу під час мобілізації, проте Департамент праці та соціального захисту населення відмовляється проводити таку виплату.

Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу та узагальнення їх доводів

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала до суду касаційної інстанції заперечення, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що питання про наявність в державі особливого періоду поза часом проведення мобілізації було предметом перегляду Вищого адміністративного суду України, який у постанові від 15 лютого 2015 року зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Крім того, жодних з подій, якими передбачено припинення контракту, не настало, у зв`язку з чим позивач перебуває у зоні проведення антитерористичної операції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 20 вересня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 18 березня 2013 року працював електромонтером з ремонту апаратури релейного захисту та автоматики 3 розряду служби релейного захисту та автоматики групи релейного захисту та автоматики 6-35кВ в ПАТ «Миколаївобленерго».

19 березня 2014 року ОСОБА_1 призвано Ленінським районним військовим комісаріатом м. Миколаєва на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03 березня 2015 року № 22 ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 28 вересня 2016 року № 1566-к дію трудового договору зі ОСОБА_1 припинено на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з частиною третього статті 119 КЗпП України ( у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, правильно встановили характер спірних правовідносин та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували, що з 19 березня 2014 року ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, а з 03 березня 2015 року прийнятий на військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, у зв`язку з чим на позивача поширюються гарантії, визначені частиною статтею 119 КЗпП України.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Встановивши, що ОСОБА_1 звільнений з порушенням трудового законодавства, без законних на те підстав, а тому підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахунок якого проведено місцевим судом у відповідності до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

При цьому суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про наявність правових підстав для зміни рішення суду першої інстанції, який, задовольняючи позовні вимоги, не вирішив питання про поновлення ОСОБА_1 передбаченого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду з огляду на існування у позивача поважних причин такого пропуску.

Доводи касаційної скарги з посиланням на невиконання Департаментом праці та соціального захисту населення обов`язку щодо виплати ПАТ «Миколаївобленерго» компенсації не можуть бути підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, у яких встановлено порушення відповідачем норм трудового законодавства під час звільнення позивача.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у оскаржуваних мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2017 року в незміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді :В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов