КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 761/2253/19 Головуючий у І-й інстанції - Фролова І.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Діденку А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київського університету імені Тараса Шевченка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Київського університету імені Тараса Шевченка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про стягнення коштів в сумі 30 000 грн.

В обґрунтування позову вказувала, що з 01 вересня 2011 року донька позивача, ОСОБА_2 , навчалася у Донецькому національному університеті імені Василя Стуса на денній формі навчання з нормативним терміном навчання, за спеціальністю 6.030401 «Правознавство» за державним замовленням, як така, що пройшла конкурс. Через бажання уникнути наслідків військового конфлікту на сході України, ОСОБА_1 разом із сім`єю переїхала до Києва. 24 липня 2014 року донькою до Київського університету імені Тараса Шевченка ( далі КНУ) подано заяву про її переведення у зв`язку з проведенням військових дій на території Донецької області внаслідок збройної агресії терористичних угрупувань, неможливості подалі перебувати у зоні підвищеного ризику для життя та бажання отримати освіту в українському ВНЗ. Цією заявою також повідомлялося про її навчання у Донецькому національному університеті за кошти державного бюджету, та надано довідку від 24 липня 2014 року №44464 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи. Тобто, подана заява мала всі ідентифікаційні відомості щодо прав ОСОБА_2 при переведенні її на місце державного замовлення. Поряд із тим, 11 листопада 2014 року відповідачем видано наказ №4395-33, яким з 01 вересня 2014 року ОСОБА_2 переведено на юридичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка студенткою 4 курсу денної форми навчання освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр, навчання на контрактній основі. Позивач вказує, що згоди на навчання на контрактній основі ані вона, ані її донька не надавали, про наявність бюджетних місць у КНУ їх повідомлено не було, а відтак, ОСОБА_2 була позбавлена пріоритетного права на переведення її на бюджетну основу навчання. У зв`язку із такими діями відповідача, позивачка була змушена сплатити 30 000 грн. у якості вартості навчання. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача збитки ( витрати) у розмірі 30 000 грн., сплачених за навчання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року у задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечувала, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в суд не повідомила.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що з 01 вересня 2011 року ОСОБА_2 навчалася у Донецькому національному університеті імені Василя Стуса на денній формі навчання, з нормативним терміном навчання, за спеціальністю 6.030401 «Правознавство», за державним замовленням, як така, що пройшла конкурс.

У відповідності до довідки від 21 грудня 2016 року №20518, ОСОБА_1 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , взята на облік, як внутрішньо переміщена особа, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

24 липня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Київського університету імені Тараса Шевченка із заявою про її переведення у зв`язку з проведенням військових дій на території Донецької області внаслідок збройної агресії терористичних угрупувань, неможливості подалі перебування у зоні підвищеного ризику для життя та бажання отримати освіту в українському вищому навчальному закладі. Заявою також повідомлено про навчання у Донецькому національному університеті за кошти державного бюджету.

В цій заяві ОСОБА_2 також власноруч засвідчила свою готовність навчатися на умовах контракту (а.с.17,19).

Крім того, з листа - відповіді відповідача за №056/439 від 06.06.2018 року на адвокатський запит адвоката Дудник С.М., слідує що на 4-му курсі юридичного факультету КНУ ім. Т.Г. Шевченка були відсутні вакантні місця для навчання за рахунок коштів державного бюджету.

11 листопада 2014 року на підставі: заяви ОСОБА_2 , рішення Приймальної комісії КНУ ім. Т. Шевченка, копії розпорядження декана про допуск до складання академічної різниці, а також за поданням заступника декана про ліквідацію академічної різниці, відповідачем видано наказ №4395-33, яким з 01 вересня 2014 року ОСОБА_2 переведено на юридичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка студенткою 4 курсу денної форми навчання освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр, навчання на контрактній основі.

12 листопада 2014 року між Київським університетом імені Тараса Шевченка та позивачкою ОСОБА_1 було укладено Договір № 1936 про надання освітньої послуги студентці ОСОБА_2 , за умовами якого виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання за денною формою навчання, освітньо-кваліфікаційному рівні бакалавр, спеціальність - правознавство, зі строком навчання з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2015 року на юридичному факультеті.

Пунктом 4.2 даного Договору визначено, що загальна вартість послуги (навчання) становить 30 000 грн.

Позивачкою ОСОБА_1 на виконання умов договору перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 30 000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією та Довідкою бухгалтерії КНУ ім. Т. Шевченка.

Звертаючись з даним позовом, позивачка вказувала, що згоди на навчання на контрактній основі ані вона, ані їїдонька не надавали, про наявність бюджетних місць у КНУ їх повідомлено не було, відтак, ОСОБА_2 була позбавлена пріоритетного права на переведення її на бюджетну основу навчання.

Судом встановлено, що позивачка та її донька є внутрішньо переміщеними особами і на них розповсюджується дія ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Згідно ч. 9 ст. 7 вказаного Закону зареєстрована (взята на облік) внутрішньо переміщена особа має право на продовження здобуття певного освітнього рівня на території інших регіонів України за рахунок коштів державного бюджету або інших джерел фінансування.

Відповідно до Положення про порядок переведення, відрахування та поновлення студентів вищих закладів освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти України №245 від 15 липня 1996 року, особи, які вступили до вищих закладів освіти і навчалися за рахунок коштів державного бюджету, користуються пріоритетним правом при переведенні на місця державного замовлення за умови наявності таких вакантних місць. При відсутності вакантних місць, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету, вищезгадані особи за їх згодою можуть бути переведені на навчання з оплатою за рахунок коштів фізичних осіб за умови наявності вакантних місць ліцензованого обсягу.

Наказом Міністерства освіти і науки України №556 від 07 травня 2014 року затверджено Тимчасовий порядок переведення на навчання студентів, аспірантів і докторантів з вищих навчальних закладів та наукових установ, розташованих на тимчасово окупованій території.

Тимчасовим порядком переведення визначено, що переведення студентів незалежно від курсу (року навчання), освітньо-кваліфікаційних рівнів і форм навчання здійснюється керівником навчального закладу, до якого переводиться студент. За відсутності вакантних місць на інших напрямах підготовки (спеціальностях) відповідних курсів (років навчання) керівник навчального закладу звертається до МОН України або центрального органу виконавчої влади, у підпорядкуванні якого перебуває навчальний заклад, із запитом щодо вирішення питання фінансування додаткового обсягу державного замовлення.

Отже, підставою для звернення керівництва Університету до МОН України з запитом щодо вирішення питання фінансування додаткового обсягу державного замовлення по спеціальності, на яку переводилась особа ОСОБА_2 , повинна бути окрема заява третьої особи про виділення їй додаткового місця державного замовлення, до якої було слід додати довідку внутрішньо переміщеної особи.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів відповідного звернення ОСОБА_2 до відповідача з такою заявою.

Порядок переведення або поновлення на навчання студентів з вищих навчальних закладів, що розташовані у Донецькій і Луганській областях, у яких внаслідок проведення антитерористичної операції не здійснюється навчальний процес, в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка був запроваджений розпорядженням №113 від 18 грудня 2014 року на підставі листа МОН України від 16 грудня 2014 року №1/9-639, тобто вже після переведення ОСОБА_2 на навчання до університету.

На виконання вимог вказаного Порядку, ОСОБА_2 , маючи статус внутрішньо-переміщеної особи, мала право звернутися із заявою до адміністрації університету з проханням перевести її на навчання за рахунок коштів державного бюджету, однак таким право остання не скористалась.

Судом встановлено, що у період з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2015 року на виконання умов договору відповідачем виконані зобов`язання в повному обсязі й надано освітню послугу та видано ОСОБА_2 диплом бакалавра.

При цьому, підставою для повернення частини коштів, які були внесені замовником, як попередня оплата за надання освітньої послуги (навчання), є дострокове припинення договору у зв`язку з ненаданням освітньої послуги (навчання) (п.25 договору).

Також слід зазначити, що Закон України «Про вищу освіту» та Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» на містять положень, на підставі яких заклад вищої освіти зобов`язаний повернути замовнику кошти за фактично надану освітню послугу. Договір № 1936 про надання освітньої послуги достроково не розривався, не визнаний у встановленому порядку недійсним, виконаний відповідачем, освітню послугу третій особі надано в повному обсязі, в зв`язку з чим підстави для повернення коштів позивачці - відсутні.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як слідує із заяви, написаної 24 липня 2014 року власноручно ОСОБА_2 , остання зазначила про те, що не заперечує проти навчання на контрактній основі навчання. 12 листопада 2014 року між Київським університетом імені Тараса Шевченка та ОСОБА_1 було укладено Договір № 1936 про надання освітньої послуги студентці ОСОБА_2 , за умовами якого виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання за денною формою навчання, освітньо-кваліфікаційному рівні бакалавр, спеціальність - правознавство, строком навчання з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2015 року на юридичному факультеті. Вартість такого навчання становить 30 000 грн. (п.4.2 договору).

Отже, позивачка підписуючи договір визнавала умови навчання та оплати. Даний договір є чинним. Доказів на підтвердження доводів позивачки про те, що договір був укладений нею вимушено, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачкою не надано належних та достовірних доказів ініціювання нею та третьою особою питання щодо виділення бюджетного місця навчання для ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним по справі доказам дав належну оцінку та й прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 30 000 грн., сплачених нею за навчання доньки.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасовано з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не вірно було трактовано позовну вимогу про стягнення коштів, оскільки позивачка ставила питання про відшкодування шкоди на підставі статей 22 ЦК України, як завдану неправомірною бездіяльністю відповідача, а не про повернення коштів за договором, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При цьому, частиною третьою даної норми закону передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

З матеріалів справи слідує, що між сторонами виникли правовідносини на підставі укладеного Договору № 1936 про надання освітньої послуги студентці ОСОБА_2 , яким не передбачено така міра відповідальності, як відшкодування збитків.

В пункті 5.1 даного Договору сторонами визначено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Разом з тим, як вже було встановлено судом, умови цього договору були виконані належним чином, і спричинення позивачці з вини відповідача збитків в розумінні ст.22 ЦК України в судовому засіданні не доведено.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду і не впливають на правильність ухваленого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року - залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлений 31 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: