Постанова

Іменем України

28 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 509/2340/16-ц

провадження № 61-28964св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 травня 2017 року в складі судді Бочарова А. І. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2017 року в складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по липень 2010 року та з квітня 2013 року по вересень 2014 року, визнати договір дарування садового будинку АДРЕСА_1 , укладений 19 травня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно ССА №757031 удаваним правочином, який приховав договір купівлі - продажу, визнати спільною сумісною власністю сторін зазначений садовий будинок та визнати за ним право власності на 1/2 частку указаного садового будинку.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з жовтня 2001 року по грудень 2015 року проживав з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство.

У січні 2003 року після продажу квартири АДРЕСА_3 , співвласником якої він був, за спільним рішенням з відповідачкою, вони вирішили придбати спірний будинок, вартість якого становила 5 000,00 доларів США.

У лютому 2003 року з метою забезпечення подальшого оформлення договору купівлі-продажу передали власниці цього будинку - ОСОБА_3 300 доларів США та одразу вселилися у будинок.

У травні 2003 року під час його відрядження надав згоду відповідачу оформити договір купівлі-продажу спірного садового будинку у його відсутність за їх спільні кошти. За час їх шлюбних відносин стан садового будинку істотно поліпшено, проведено ремонтні роботи, газ.

У травні 2015 року після припинення незареєстрованих шлюбних відносин позивач дізнався, що ОСОБА_2 оформила правочин 19 травня 2003 року не договором купівлі-продажу, а договором дарування на своє ім`я.

Вважає, що спірний садовий будинок придбаний за спільні кошти під час спільного проживання, тому є спільною власністю, оскільки між ними з відповідачкою не досягнуто згоди щодо його поділу в рівних частинах, звернувся до суду з даним позовом.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю у заявлений у позові період, покази свідків позивача суперечать показам свідків відповідача, обставини щодо ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім`ї не підтверджені письмовими доказами.

Спірний садовий будинок отриманий у власність відповідачем за договором дарування 19 травня 2003 року, коли відповідач в цей час не перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем, правові підстави для визнання будинку сумісною власністю та визнання за позивачем права на 1/2 частини спірного будинку на підставі статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв до 01 січня 2004 року, тобто на момент вчинення правовідносин, відсутні.

Вимогу про визнання договору дарування садового будинку удаваним правочином, який приховав договір купівлі-продажу, судом визнано доведеною, але позивач з травня 2003 року не дізнавався, який саме договір було укладено, та не оспорив його, пропустив строк позовної давності про, що відповідачем заявлено клопотання про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2017 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 травня 2017 року змінено.

Виключено із мотивувальної частини рішення висновок суду про відмову у задоволені позову в частині визнання договору дарування садового будинку удаваним правочином з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позову про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю, визнання садового будинку спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на Ѕ частки спірного будинку за необґрунтованістю позовних вимог.

Вимогу про визнання договору дарування удаваним, який укладено в 2003 році з урахуванням доведення судом необґрунтованими інших вимог, визнав також необґрунтованою, оскільки положення Цивільного законодавства України про позовну давність поширюється лише на випадки пред`явлення обґрунтованого позову, необґрунтовані позови строком позовної давності не захищаються.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 рокуОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували факту наявності коштів від продажу належної йому квартири, за які придбано спірний будинок, покази свідків, в тому числі ОСОБА_3 , яка продала спірний будинок, а також матеріали перевірок, дійшли передчасного висновку щодо необґрунтованості заявлених вимог.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

У січні 2018 року від ОСОБА_2 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких відповідач просить відхилити касаційну скаргу, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано справу з суду першої інстанції.

На виконання вимог підпункту 4 першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року 24 травня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судами встановлено, що за нотаріально посвідченим договором від 17 січня 2003 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 продали ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_3 за 21 670,00 грн.

Квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Іллічівською міською Радою 25 грудня 2002 року.

За нотаріально посвідченим договором дарування від 19 травня 2003 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 садовий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 вартістю 28 711,00 грн.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Овідіопольського РБТІ від 09 липня 2006 року, зазначений садовий будинок зареєстровано за ОСОБА_2

07 вересня 2016 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_14 та змінила своє прізвище на ОСОБА_2 .

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 74 СК Українипередбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Спори осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, про поділ майна, набутого до 01 січня 2004 року, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу УРСР та з урахуванням Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (придбання спірного будинку), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

При вирішенні позовів, пов`язаних із спільною власністю громадян, необхідно виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, які свідчать, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Згідно частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_2 у період з 01 січня 2004 по липень 2010 року та з квітня 2013 року по вересень 2014 року, ведення спільного бюджету, господарства та побуту, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю придбаного ОСОБА_2 у 2003 році, а також визнання права власності на його 1/2 частину, оскільки позивачем не доведено, що між ним та ОСОБА_2 у спірний період виникли відносини, притаманні подружжю.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності спірного садового будинку, суди обґрунтовано виходили із того, що позивач не надав доказів про наявність письмової угоди між сторонами про створення спільної сумісної власності, ведення спільного господарства, вкладення спільних сумісних коштів в будь-яке будівництво після 01 січня 2004 року, що виключає підстави для задоволення позову про визнання будинку спільною сумісною власністю.

Доводи касаційної скарги про придбання і поліпшення спірного садового будинку за спільні кошти сторін є неприйнятними, оскільки вимагають переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до статті 410 ЦПК України належить залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 травня 2017 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель