ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1778/19 Номер провадження 22-ц/814/2725/19Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 10:40:42 год. по 10:42:14 год., дата виготовлення повного тексту рішення 27.08.2019 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки, скасування відомостей про заборону відчуження об`єкту нерухомого майна .

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким недійсним договір іпотеки від 12.09.2008 що укладений між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Башинською Т.В., скасувати заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер 7904873 від 12.09.2008 зареєстровану в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, скасувати іпотеку, зареєстровану 09.04.2012 в Державному реєстрі іпотек.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Київського районного суду м.Полтави від 15.11.2018 встановлений факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1999 року по день його смерті 24.08.2018 року. У період їхнього спільного проживання, а саме 29 грудня 2003 року, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_2 , звернувшись до нотаріуса за отриманням спадщини, позивач довідалась, що 12.09.2008 в рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору ОСОБА_2 передав в заставу квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладення договору іпотеки. Вважає, що передача спірної квартири в іпотеку повинна була б відбутися за її письмовою згодою, тоді як вона такої згоди не давала, а тому вважає договір іпотеки недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги, що спірна квартира хоч і була придбана у 2003 році, проте право власності ОСОБА_2 набув на неї після державної реєстрації у 2005 році, тобто на час дії Сімейного кодексу України 01.01.2004 року, а тому на спірні правовідносини поширюється дія норми ст.65 та ст.74 Сімейного кодексу України.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.09.2008 року між ОСОБА_2 та АТ «Укрсиббанк» укладено кредитний договір на суму 217 690 грн зі сплатою відсотків за користування кредитним коштами 23% річних на строк до 11.09.2018 року.

12.09.2008 року в рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору ОСОБА_2 передав в іпотеку АТ «Укрсиббанк» квартиру АДРЕСА_1 (а.с.23-24), яку він придбав 29.12.2003 року (а.с.20 зворот) .

12.09.2008 року на підставі договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу, реєстровий номер 5801, внесені відомості заборон на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2

09.04.2012 року на підставі договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 12.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, реєстровий номер 5027-5208, іпотекодержателем вказаної квартири зареєстроване ТОВ «Кей-Колект» (а.с.18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 15.11.2018 року встановлений факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1999 року по день його смерті 24.08.2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду жодного доказу у підтвердження того, що на час укладання договору іпотеки та передання спірної квартири у заставу за нею було зареєстроване право власності на будь-яку частку у спірній квартирі та дійшов висновку, що договір іпотеки укладений з дотриманням вимог ЗУ « Про іпотеку», ст. 203 ЦК України.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що положення ст.74 СК України, на які посилається позивач, як на підставу задоволення її позовних вимог, є чинним з 01.01.2004 року, спірна квартира придбана ОСОБА_2 29.12.2003 року, тому правовий режим статті 74 СК України не може бути застосований до вказаних правовідносин.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з таких міркувань.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України Про власність, статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 01 січня 2004 року, право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладено та нотаріально посвідчено 29 грудня 2003 року, то саме із цієї дати у ОСОБА_2 виникло право власності на спірну квартиру.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що застосування норм статей ЦК України 2003 року та статей 62, 74 СК України до спірних правовідносин є неможливим, оскільки квартира, набута ОСОБА_2 до 01 січня 2004 року, отже без встановлення факту створення останнім з позивачкою спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому позивачки працею чи коштами вказане нерухоме майно не може бути визнане спільним.

Твердження позивачки про те, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 зареєстрував у 2005 році, а отже квартира набута ним за дії норм Сімейного кодексу України є помилковим.

Так, норми закону, що регулювали правовідносини у сфері набуття права власності на момент придбання ОСОБА_2 спірної квартири, а саме ст.ст. 128, 224, 227 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 11,13 Закону України «Про власність», Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року, не пов`язували момент виникнення права власності на нерухоме майно з датою його державної реєстрації.

Право власності за нотаріально посвідченим договором виникло у покупця з моменту передачі речі, (квартири), в силу положень ст.128 ЦК УРСР, або ж розпорядчого документа нотаріально посвідченого договору.

З наведеного слідує, що оскільки ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу квартири до 01.01.2004 року, послідуюча державна реєстрація його права власності (у 2005 році) не змінює моменту набуття ним права власності на неї та, відповідно, її правовий статус особиста приватна власність.

Доказів участі позивачки працею чи коштами у купівлі спірного нерухомого майна суду не надано.

Посилання позивачки на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року (справа №372/504/17), про те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном, не можуть бути прийняті до уваги, так як у справі № 372/504/17 судами встановлено, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою.

Доводи апеляційної скарги про порушення вимог п.37 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у редакції, що була чинною на час укладення спірного договору іпотеки, зважаючи на те, що позивачка не була стороною цього договору та немала прав на іпотечне майно. Окрім того, зазначений договір у встановленому порядку зареєстрований у Єдиному державному реєстрі іпотек (а.с.22).

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 1 жовтня 2019 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про зменшення та відстрочку сплати судового збору. Зменшено розмір судового збору, що підлягає сплаті при подачі апеляційної скарги до 500 грн., та відстрочено його сплату до ухвалення судового рішення.

Отже, відповідно до ч.2 ст.136 ЦПК України з ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 500 грн.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І. Дорош

В.М.Триголов