КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/5203/18 Головуючий у 1-й інст. - Юзькова О.Л.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа - Банк» - Воронцової Марини Володимирівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Юзькової О.Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа - Банк», про захист прав споживача, визнання дій нечесною підприємницькою практикою та визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа - Банк», в якому просить визнати дії банку щодо укладення договору про внесення змін № 20-1805/2-1 від 24.05.2012 року до кредитного договору №213 від 27.12.2007 року, який було укладено між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 , нечесною підприємницькою практикою; пункти 3.4. та 3.5. Кредитного договору № 213 від 27.12.2007 року визнати недійсними з моменту укладання угоди, тобто з 27.12.2007 року.

Посилається на те, що 21.12.2007 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір про іпотечний борг № 213, за умовами якого банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 600 000,00 грн., строком до 20.12.2027 року, зі сплатою процентів на рівні - 15,5% річних, за обслуговування кредиту позичальник також сплачує банку комісійну винагороду у розмірі 0,3% річних від залишку заборгованості. Грошові кошти надавались на споживчі цілі - ремонт та обслуговування квартири, а отже кредитні відносини мають регулюватися положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

24.05.2012 року сторонами укладено договір про внесення змін № 20-1805/2-1 до кредитного договору від 21.12.2007 року, відповідно до якого змінено умови кредитування, а саме: Додаток № 1 (графік погашення кредиту) та Додаток № 2 (розрахунок обслуговування) викладено в новій редакції та вони є невід`ємною частиною договору.

Позивач вважає, що даний договір по внесення змін було укладено в порушення п.п. 3,5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови,зокрема згідно з якими передбачаються зміни у будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, а відтак п.п 3.4. та 3.5 кредитного договору від 27.12.2007 рокупідлягають визнанню недійсними. Оскільки банк вважається всебічно обізнаним з питань надання послуг та у своїй діяльності регулюється чинним законодавством, очевидним є факт неналежного роз`яснення та ненадання важливої інформації про можливість відмовитись від запропонованих додаткових витрат. Факт навмисного ненадання позичальнику важливої інформації, є такою, що вводить в оману. Про порушення своїх прав позивач дізнався коли отримав фахову консультацію з приводу умов договору у липні 2016 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано дії Публічного акціонерного товариства «Акціонерного комерційний промислово-інвестиційного банк» щодо укладання договору про внесення змін № 20-1805/2-1 від 24 травня 2012 року до кредитного договору № 213 від 27.12.2007 року, який було укладено між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_1 нечесною підприємницькою практикою.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Акціонерного товариства «Альфа - Банк» - Воронцова Марина Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання дій Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» щодо укладання договору про внесення змін № 20-1805/2-1 від 24 травня 2012 року до кредитного договору № 213 від 27.12.2007 року, який було укладено між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_1 нечесною підприємницькою практикою, та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Посилається на те, що підписання цього договору є свідченням згоди позичальника на прийняття всіх умов договору в процесі здійснення банком його кредитування. Умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті кредитного договору. Позичальник з з такими умовами була ознайомлена та погодилась з ними, про що свідчить її підпис у тексті оспорюваного договору. З часу укладення договору про надання споживчого кредиту, тобто з 2007 року позичальник здійснювала погашення кредитної заборгованості, що також вказує на те, що вона була ознайомлена з умовами кредитного договору та погоджувалась з ними. Доказів на підтвердження використання відповідачем нечесної підприємницької практики чи наявності інших, передбачених чинним законодавством України підстав недійсності додаткового договору позивачем не надано.

Представник позивача подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду. Наведення скаржником в апеляційній скарзі правового висновку, що міститься у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі №305/1683/15-ц з огляду на зміст фактичних правовідносин між позивачем та відповідачем, а також зміст позовних вимог - не в повній мірі є коректним. Зазначає, що відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, які діяли на момент укладення угоди та договору про внесення змін, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Договір про іпотечний борг №213 від 21.12.2007 року містить у собі умови щодо платежів які має сплатити споживач на користь банку, договором про внесення змін від 24.05.2012 року внесено зміни безпосередньо щодо таких платежів та додаткових витрат. Підстави вважати порушеним позивачем строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав щодо вимоги про визнання дій банку нечесною підприємницькою практикою відсутні враховуючи, що у п.6.10 договору про іпотечний боргу №213 від 21.12.2007 року сторони визначили строк позовної давності для вирішення суперечок тривалістю у 10 років, а позов позивачем службою поштового зв`язку до суду надіслано 05.02.2018 року.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Представник позивача заперечила проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір про іпотечний борг № 213 від 21.12.2007 року містить в собі умови щодо платежів, які має сплатити споживач на користь банку, договором про внесення змін від 24.05.2012 року внесено зміни безпосередньо щодо таких платежів та додаткових витрат. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що зокрема, сплата комісії, додаткових витрат, була виключена з витрат, що їх має нести споживач.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 21.12.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний борг № 213.

За умовами договору банк надає позичальнику кредит в сумі 600 000,00 грн. шляхом видачі готівкою (п. 2.1. договору).

За користування кредитом сторони встановили процентну ставку у розмірі 15,5% річних; за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує банку комісійну винагороду, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 0,3% річних від залишку кредитної заборгованості (п. 2.2. договору).

Як визначено п. п. 2.3.,2.5. кінцевий термін повернення кредиту, який надається на ремонт та облаштування квартири, - не пізніше 20 грудня 2027 року.

Згідноп. 6.10. договору будь - які протиріччя, що можуть виникнутиміж сторонами при виконанні умов цього договору, вирішуються шляхом переговорів між ними, а у випадку недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. При цьому строк позовної давності встановлюється тривалістю 10 років.

24.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін № 20-1805/2-1 до договору про іпотечний борг № 213 від 21.12.2007 року про наступне: Додаток № 1 до договору про іпотечний борг викласти в новій редакції, що є Додатком № 1 до цього договору про внесення змін та його невід`ємною частиною; Додаток № 2 до договору про іпотечний борг викласти в новій редакції, що є Додатком № 2 до цього договору про внесення змін та його невід`ємною частиною.

Інші умови договору про іпотечний борг сторони залишили без змін.

Як свідчить текст договору про іпотечний борг № 213 від 21.12.2007 року, Додатком № 1 є графік погашення кредиту, Додатком № 2 є детальний розпис сукупної вартості кредиту, розмір абсолютного подорожчання кредиту та обґрунтування вартості сукупних послуг.

Представник позивача зазначає, що внесення таких змін до договору не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та є нечесною підприємницькою діяльністю, а тому серед іншого мають бути визнані недійсними п.п. 3.4. та 3.5. Кредитного договору.

Пунктом 3.4. договору передбачено, зокрема, сплата комісійної винагороди, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 0,3% річних від залишку заборгованості.

Пунктом3.5. договору передбачено сплату за надання та обслуговування кредиту, а саме одноразової комісійної винагороди в 3 000,00 грн., яка підлягає сплаті у день підписання договору (п. 5.2.13. договору).

Вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» розповсюджуються на всі правовідносини, що діють між сторонами, як при підписанні кредитного договору так і впродовж всього строку його дії.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Також за положеннями зазначеної норми матеріального права, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, відповідно до п. 5 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи, договір про іпотечний борг № 213 від 21.12.2007 рокумістить в собі умови щодо платежів, які має сплатити споживач на користь банку, договором про внесення змін від 24.05.2012 року внесено зміни безпосередньо щодо таких платежів та додаткових витрат.

Судом невстановлено обставин, які б свідчили про те, що зокрема, сплата комісії, додаткових витрат, була виключена з витрат, що їх має нести споживач.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту,його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов вірного висновкупро визнання вказаних дій банку, як нечесної підприємницької практики.

Щодо дотримання позивачем строку позовної давностів цій частині вимог суд виходив з наступного.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідноч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 6.10 договору про іпотечний борг № 23 від 21.12.2007 року сторони визначили строк позовної давності для вирішення суперечок тривалістю у 10 років.

Позов надіслано позивачем службою поштового зв`язку до Шевченківського районного суду м. Києва 05.02.2018 року та зареєстрований 14.02.2018 рокувх. № 13164.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про відсутність підставвважати порушеним строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх справ щодо вимоги про визнання дій банку нечесною підприємницькою практикою.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження використання відповідачем нечесної підприємницької практики, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідноп. 3.2. Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року№ 168, які діяли на момент укладання угоди та договору про внесення змін, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Таким чином, суд надав належну правову оцінку відповідності пунктів 3.4.,3.5. кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та дійшов обґрунтованого висновку про визнання дій банку щодо укладення договору пр внесення змін до кредитного договору нечесною підприємницькою практикою.

Колегія суддів зазначає, що в основу змісту апеляційної скарги представником скаржника покладено постанову Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 305/1683/15-ц, яка з огляду на фактичні обставини справи та зміст правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем не підлягає застосуванню судом в даному випадку.

Всі твердження представника скаржника фактично зводяться до відмови у задоволенні позовних вимог внаслідок пропуску строку позовної давності, однак усі наявні порушення прав позивача (як споживача фінансової послуги) було допущено відповідачем до дати відступлення ПАТ «Альфа - Банк» права вимоги за оспорюваним кредитним договором. Крім того, скаржником як правонаступником відповідача за оспорюваним кредитним договором, у апеляційній скарзі не спростовано усі наявні порушення прав позивача встановлені судом першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа - Банк» - Воронцової Марини Володимирівни - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.