ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3653/19 Справа № 185/6797/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності, за кожним, по 1/2 частині житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по справі, а саме частину сплаченого судового збору в розмірі 275 (дві сімдесят п`ять) грн. 60 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2018 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2018 року просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 21.01.1973 року знаходяться в шлюбних відносинах, про що зроблений відповідний актовий запис за № 3 від 21.01.1973 року В.Жолудською сільрадою Володимирецького бюро ЗАГСу Ровенської області та по цей час.

Сторонами не оспорювався той факт, що з 1991 року подружжя сумісно за спільні кошти почали будувати домоволодіння з господарчими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на даний час проживають у спірному будинку.

Відповідно до рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2009 року визнано за ОСОБА_1 право власності на самовільно збудований житловий будинок с господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та право власності зареєстровано 22.07.2009 року у КП «Павлоградське міжміське БТІ» за ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох (п. 23). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу (п. 24).

Оскільки вимоги щодо реального поділу спільного майна подружжя позивач за позовом не заявляла, заявивши вимоги тільки про визначення ідеальних часток, то враховуючи положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позивачем вимог, та виходячи з рівності часток (ч. 1 ст. 70 СК України), суд визначає ідеальні частки сторін по справі у цьому майні по 1/2 частини за кожним із подружжя.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що спірне домоволодіння набуло ознак об`єкту права власності на підставі рішення суду, з відповідною державною реєстрацію, тому зазначене майно може підлягати поділу, так як є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з тим право власності на зазначене майно відбулось під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 72 Сімейного Кодексу України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

Крім того, з матеріалів цивільної справи не вбачається факту розірвання шлюбу між сторонами на час розгляду справи, тому підстав для застосування строків позовної давності не має.

Доводи апеляційної скарги, що власником спірного майна є відповідач та будь-яких доказів того, що вказане майно є спільним майном подружжя позивачем суду не надано, колегія суддів ставиться критично, оскільки передумовою для визнання власності спільним сумісним майном подружжя є факт його придбання у період шлюбу, а також за спільні кошти.

Крім того, апелянтом не наданого жодного доказу в підтвердження того, що спірний будинок і господарські споруди даного домоволодіння були побудовані його власним коштом, або в період до укладення шлюбу з позивачем.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича