Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 442/2916/16-ц

провадження № 61-33712св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року у складі судді Крамара О. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області

від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Струс Л. Б., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк) про визнання недійсним кредитного договору.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 07 лютого 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», укладений кредитний договір № 034-2008-188, за умовами якого йому надано кредитні кошти у розмірі 70 000 доларів США на купівлю квартири, на строк до 01 лютого 2037 року, зі сплатою процентів у розмірі 12,75 процентів річних.

У порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банк при укладенні оспорюваного кредитного договору, не надав йому, як споживачу, повну інформацію про умови кредитування, у тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту, а також детального розпису загальної вартості кредиту, що свідчить про те, що умови цього договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності.

Посилаючись на наведене, просив визнати недійсним кредитний договір

від 07 лютого 2008 року № 034-2008-188, укладений між ним та ВАТ «Універсал Банк».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема, що умови оспорюваного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі. ОСОБА_1 не заявляв, що умови кредитного договору є незрозумілими та тривалий час виконував його, а тому суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, застосував норми матеріального права та обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У вересні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій заявник просив скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні його позову за недоведеністю, оскільки не врахували та не надали належної оцінки його доводам про те, що оспорюваний кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не містить умов, які відповідно до пунктів 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, визнані обов`язковими, зокрема, графіку платежів на погашення кредитної заборгованості, розрахунку сукупної вартості кредиту та доказів письмового попередження позичальника про валютні ризики, які можуть мати місце під час виконання договору. Несправедливими є і умови договору в частині надання кредиту в доларах США, оскільки банк не має індивідуальної ліцензії. Вирішуючи зазначений спір, суди неправильно застосували положення статей 192, 524 ЦК України, статті 35 Закону України «Про Національний банк України», статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статті 2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу».

Апеляційний суд, у порушення вимог статті 305 ЦПК України 2004 року, не повідомив його про дату, час та місце розгляду справи, та розглянув справу за його відсутності, чим порушив основоположні принципи судочинства та норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу подано не було.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

04 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

07 лютого 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 034-2008-188, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі

70 000 доларів США на придбання майна, а саме, трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на строк до 01 лютого 2037 року, зі сплатою за його користування 12,75 процентів річних.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зазначений правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, позивач на момент укладання договору не заявляв зауважень чи заперечень щодо його умов та в подальшому тривалий період часу його виконував, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у томі числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів, тощо); строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, варіанти погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умови дострокового повернення кредиту, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 215 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 , з урахуванням принципу змагальності сторін, зобов`язаний був довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення заявлених ним вимог, натомість належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, не надав.

Посилання ОСОБА_1 на відсутність у банку ліцензії для надання кредиту в іноземній валюті, є безпідставними.

Згідно зі статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, чинній на момент укладення сторонами кредитного договору), операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Судами встановлено, що 07 грудня 2007 року ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» отримало банківську ліцензію № 92 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Цього ж дня, додатком до дозволу № 92-1 затверджений перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ «Універсал Банк», зокрема, щодо валютних операцій.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», та дійшов обгрунтованого висновку, що при укладенні кредитного договору сторони досягли домовленості з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог процесуального законодавства розглянув справу за відсутності позивача, належно не повідомивши про розгляд справи, є неспроможними, оскільки, як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1 був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи телефонограмою, на його адресу суд неодноразово направляв повістки. Натомість позивач розглядом поданої ним апеляційної скарги не цікавився, не повідомляв суд про причини неявки, що не може свідчити про його добросовісне користування процесуальними правами. Крім того, заявник не навів переконливих аргументів, яким чином його неявка до суду апеляційної інстанції вплинула на повноту з`ясування судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки судів попередніх інстанцій, яким була надана належна правова оцінка. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій правильно визначено характер правовідносин, застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак