Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 761/35871/15-ц

провадження № 61-16281св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОхендовськаКатерина Вячеславівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Марина Олександрівна, ОСОБА_11, ОСОБА_12, в інтересах якого діє ОСОБА_6, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року у складі судді Савицького О. А., та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року у складі суддів: Слюсар Т. А., Панченка М. М., Волошиної В. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Охендовська К. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко М. О., ОСОБА_11, ОСОБА_12, в інтересах якого діє ОСОБА_6, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договорів удаваним та недійсним, витребування нерухомого майна та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що 08 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Вважає, що вказаний договір є удаваним, оскільки фактично між сторонами був укладений договір управління майном, за яким вона передала квартиру ОСОБА_6 виключно в управління. Вказувала, що вказана квартира перебувала на балансі об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замок» (далі - ОСББ «Замок»), головою правління якого була ОСОБА_6, тому спірний договір купівлі-продажу укладався з метою не допустити ліквідацію ОСББ «Замок» внаслідок придбання позивачем всіх приміщень у будинку, оскільки на момент набуття позивачем права власності на всі приміщення відповідного будинку тривав процес відведення земельної ділянки під будинком на користь ОСББ «Замок».

Разом із тим, зазначала, що договір управління майном є недійсним, оскільки в момент його укладення сторонами не додержано вимог частини першої статті 203 ЦК України щодо відповідності змісту правочину актам законодавства та частині п'ятій статті 203 ЦК України, оскільки сторони бажали настання не тих наслідків, що обумовлені договором купівлі-продажу.

06 березня 2015 року ОСОБА_6 подарувала квартиру АДРЕСА_1 своїй матері - ОСОБА_7, яка знала або повинна була знати про неправомірність набуття нею права власності на квартиру.

Посилаючись на викладені обставини просила визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, загальною площею 36,4 кв. м, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 08 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1114; визнати недійсним фактично укладений договір управління майном, оформлений договором купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1114; витребувати від ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_4 право власності на вищезазначену квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено, що між нею та ОСОБА_6 виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2011 року, а воля сторін була спрямована на встановлення відносин із управління майном, тому відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2011 року удаваним правочином. Дії ОСОБА_6 стосовно спірної квартири після укладення договору купівлі-продажу не містять ознак управління майном в інтересах позивача, а свідчать про спрямованість її реального наміру на набуття права власності на квартиру та подальше розпорядження майном. Враховуючи відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, суд відмовив у визнанні недійсним договору управління майном, оскільки вказаний договір, виходячи з встановлених обставин справи, між сторонами укладений не був.

Оскільки в судовому засіданні встановлено законність набуття права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру, яка в подальшому була нею подарована ОСОБА_7, а обставини стосовно того, що ОСОБА_7 знала або могла знати про наявність перешкод до укладення договору дарування, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку про відсутність передбачених статтями 387, 388 ЦК України підстав для витребування від ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 спірної квартири.

Крім того, позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання за нею з підстав, визначених статтею 392 ЦК України права власності на спірну квартиру також задоволенню не підлягають, оскільки згідно положень вказаної норми закону тільки власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що матеріалами справи заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги не доведено, а тому районний суд обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. Позивачем не спростовано наявність волевиявлення сторін при укладанні договору купівлі-продажу, а належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності правочину з купівлі-продажу вказаної квартири до справи позивачем не долучено. Матеріалами справи не доведено існування між сторонами будь-яких інших відносин, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу квартири, а пояснення свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 обґрунтовано судом визнано неналежним доказом, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, зазначені особи перебували у трудових відносинах з товариством, яке належить родині позивача, а тому зацікавлені у розгляді справи на її користь.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу сторони не мали наміру настання наслідків у вигляді відчуження квартири на користь ОСОБА_6, а мали намір укласти й фактично укладали договір управління майном. Спірний договір укладався з метою не допустити припинення ОСББ «Замок» внаслідок придбання позивачем всіх приміщень у будинку, оскільки на момент набуття позивачем права власності на всі приміщення відповідного будинку тривав процес відведення земельної ділянки під будинком на користь ОСББ «Замок». Для виконання ОСОБА_6, яка виконувала обов'язки голови правління ОСББ «Замок», довірених їй функцій щодо вирішення усіх організаційних питань та завершення оформлення земельної ділянки позивачем було вирішено укласти з нею договір управління майном, однак з метою недопущення припинення ОСББ та формального введення до його складу ще одного власника приміщення відповідний договір управління за пропозицією відповідача було оформлено як договір купівлі-продажу окремої найменшої квартири, яка функціонально не придатна для проживання. При цьому квартира продовжувала перебувати у фактичному володінні і користуванні позивача.

Доводами касаційної скарги також є невірне застосування судами статті 235 ЦК України та порушення приписів процесуального законодавства в частині меж розгляду справи, внаслідок чого суди невірно визначили предмет доказування у даній справі. Зокрема, зазначено про те, що суди помилково не визнали належними доказами та не надали їм належну оцінку пояснення свідків, які повідомили інформацію про дійсні наміри сторін під час укладення спірного правочину.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що на підставі договору дарування квартири, укладеного 13 листопада 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К. В., ОСОБА_4 стала власником квартири АДРЕСА_1

08 грудня 2011 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1114, згідно якого ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_1.

19 грудня 2011 року ОСОБА_6 здійснила державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

06 березня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_7 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1

Відповідно частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, у редакції чинній на час розгляду справи судами, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Згідно статті 1029 ЦК україни за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). Договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК Українив редакції 2004, який був чинним на час звернення до суду з позовом, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, на яку правильно послався суд першої інстанції при вирішенні справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що дії ОСОБА_6 стосовно спірної квартири після укладення договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року не містять ознак управління майном в інтересах позивача, а свідчать про спрямованість її реального наміру на набуття права власності на квартиру та подальше розпорядження майном, та позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що під час укладення оспорюваного договорів купівлі-продажу сторони договору мали намір укласти договір управління майном, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу удаваним.

При цьому судом було враховано положення пунктів 3, 4, 7, 12 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2011 року, відповідно до яких сторони підтвердили, що даний договір не є фіктивним або удаваним правочином і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки; що право власності на квартиру переходить до покупця з моменту державної реєстрації; що на момент підписання цього договору покупець повністю сплатила ціну квартири, визначену у пункті 4 договору й продавець ОСОБА_4 не має жодних фінансових або майнових претензій за цим договором.

Доказита обставини, на які посилається ОСОБА_4 були предметом дослідження та оцінки судами під час розгляду справи, які їх обґрунтовано спростували.

Так, судом вірно зазначено, що посилання заявника на те, що спірна квартира фактично не була передана у володіння і користування відповідача ОСОБА_6 і намірів її продавати позивач не мала, а передача спірної квартири була здійснена з метою необхідності збереження ОСББ «Замок» та оформлення землекористування, не дають підстав для висновку про удаваність договору купівлі-продажу квартири.

Обставини ліквідації ОСББ «Замок» та виконання ОСОБА_6 обов'язків голови правління ОСББ «Замок», непридатності квартири для проживання та наявності у позивача ключів від її вхідних дверей не стосуються предмету заявленого у справі спору, а долучені на їх підтвердження докази не містять відомостей щодо дійсного укладання договору управління майном та існування між сторонами відносин з управління спірною квартирою.

Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або право власності не встановлено судом.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Встановивши законність набуття права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру, яка в подальшому була нею подарована ОСОБА_7, суди дійшли правильного висновку про відсутність передбачених статтями 387, 388 ЦК України підстав для витребування від ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 майна та визнання за останньою права власності на спірну квартиру, оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі (укладення договору купівлі-продажу квартири) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв