Справа № 132/145/18
Провадження № 22-ц/801/1977/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Аліменко Ю. О.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 жовтня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І. М. (судді-доповідача),

суддів: Войтка Ю. Б., Матківської М. В.

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко»

на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 30 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Аліменка Ю.О., повний текст якого складено 19 лютого 2018 року

в справі №132/145/18

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко», в особі директора Карпенка М.І. (відповідач),

про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в районний суд з позовом до ПрАТ «Райз-Максимко», в особі директора Карпенка М. І. про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в обґрунтування якого посилалась на те, що 17.08.2007 між нею та ТОВ «Україна» в особі директора Карпенка М. І. укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу будівлі складу, що розміщені в с. Бережани по АДРЕСА_2 . За умовами договору вона повністю сплатила вартість придбаного майна, а саме будівлі складу, яка включає в себе устаткування та земельну ділянку для обслуговування цієї споруди.

Зазначила, що зазначений договір купівлі-продажу укладався сторонами, тобто підписувався та посвідчувався печаткою, після повної сплати вартості майна, проте нотаріального посвідчення зазначеного договору не відбулось і він не був зареєстрований у зв`язку з реорганізацією ТОВ «України» та зміною керівництва.

У зв`язку з викупом відповідачем належного ТОВ «Україна» майна відбулась також зміна власника, у зв`язку з чим відповідні вимоги заявлено до ПрАТ «Райз-Максимко».

Тому просила визнати укладений між нею та ТОВ «Україна» договір купівлі-продажу від 17.08.2007 року дійсним.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 30 січня 2018 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 17 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Україна» в особі директора Карпенка Миколи Івановича .

Не погодившись із судовим рішенням ПрАТ «Рай-Максимко» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просило скасувати рішення та ухвали нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд не встановив всі обставини справи, які, зокрема, полягають у тому, що не перевірено повноважень директора Карпенка М. І. та наявність доказів правонаступництва ПрАТ «Рай-Максимко». Крім того, на думку апелянта, судом не вірно застосовано норму статті 220 ЦК України.

Від позивача суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники апелянта ПрАТ «Райз-Максимко» адвокати Кривонос С. П. і Лавренова О. А. , повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання до суду не з`явилися. Їх заяви про відкладення розгляду справи до задоволення не підлягають. Так, адвокати були присутні під час попереднього судового засідання, яке відкладено у зв`язку з відпусткою адвоката іншої сторони, з ними було погоджено дату наступного судового засідання. При цьому адвокат Кривонос С.П. надав копію наказу про його відпустку, що виданий іншим підприємством, а адвокат Лавренова О.А. не подала будь-яких доказів на підтвердження неможливості явки до суду за станом здоров`я як поважної причини такої неявки.

Враховуючи недоведеність поважних причин неявки в судове засідання, а також ту обставину, що закінчується встановлений законом 60-денний строк апеляційного розгляду даної справи, а про його продовження учасники справи не клопотали, апеляційний суд розглянув справу у відсутність представників відповідача.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Якименко О. О. проти задоволення апеляційної скарги заперечував і просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Згідно з частиною 1 статті 42, статтею 48, частинами 1, 3 статті 58, частинами 1, 4 статті 62, частиною 7 статті 128 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може бути участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Судова повістка юридичним особам та фізичним особам - підприємцям надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

В порушення зазначених процесуальних норм суд першої інстанції розглянув справу у відсутність представника відповідача - ПрАТ «Райз-Максимко», й прийняв до розгляду заяву про визнання позову, подану Карпенком М. І. , тобто особою, посадові повноваження якої, а також повноваження якої як представника в даній цивільній справі належним чином не були підтверджені, судові повістки відповідачу за адресою його місцезнаходження не надсилалися, так само як не надсилалися копії процесуальних документів у справі.

Разом з тим, відповідно до наданої апелянтом інформації про юридичну особу, керівником ПрАТ «Райз-Максимко» з 19 листопада 2014 року є ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України таке порушення норм процесуального права як розгляд справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нового рішення по суті позовних вимог.

Вирішуючи ж позовні вимоги позивача ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем повністю сплачено вартість зазначеного у договорі купівлі-продажу майна, це свідчить про досягнення сторонами домовленості щодо всіх істотних умов договору, а відтак наявні підстави для застосування статті 220 ЦК України.

Крім того, суд вважав, що визнання відповідачем позов є підставою для його задоволення.

Проте з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися.

Згідно з статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

У статті 657 ЦК України, у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 17 серпня 2007 року ОСОБА_1 , з однієї сторони як покупець і директор ТОВ «Україна» Карпенко М. І. , з другої сторони як продавець підписали договір купівлі-продажу окремого визначеного майна (будівлі зернового складу - а.с. 10).

Умовами договору визначено, що вказане майно продано за ціною 20000 грн (п.1.3).

Зазначений договір нотаріально не посвідчений і не проведено державну реєстрацію в органах реєстрації прав на майно шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на неможливість нотаріального посвідчення договору у зв`язку з реорганізацією ТОВ «Україна» та зміною керівництва.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення та інше не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 червня 2013 року в справі № 6-49цс13.

Отже частина 2 статті 220 ЦК України надає суду право визнавати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Не будучи укладеним, договір не міг бути визнаний судом дійсним на підставі зазначеної норми.

Правові позиції, сформульовані Верховним Судом України по справі №6-1288цс17 віл 06.09.2017 року й Верховним Судом по справі №665/2266/16-ц від 04.03.2019 року щодо правовідносин, що виникли після набрання чинності Законом України від 11.02.2010 №1878-VI «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України», тобто після зміни правового регулювання в частині форми окремих договорів купівлі-продажу - скасування вимоги обов`язкової державної реєстрації зазначених договорів як умови їх укладення.

Крім того апеляційний суд звертає увагу на те, що підписання договору відбулось 17 серпня 2007 року, тоді як датою проведення державної реєстрації припинення юридичної особи ТОВ «України» є 04 листопада 2010 року, на що суд першої інстанції не звернув уваги і не з`ясував чи був факт ухилення ТОВ «Україна» від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Також судом першої інстанції не було з`ясовано та перевірено, на якій правовій підставі ТОВ «Україна» володіло нерухомим майном, що є предметом договору купівлі-продажу та чи мало товариство в особі Карпенка М.І. право відчужувати це нерухоме майно.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, сам по собі факт визнання відповідачами позову не свідчить про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суперечить закону.

Всупереч вказаній нормі суд першої інстанції не звернув уваги на те, що визнання позову відповідачем, у даному випадку, суперечить закону, зокрема, нормам частини 2 статті 220 ЦК України та вирішив задовольнити позов.

Отже неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з неї на користь відповідача слід стягнути судові витрати по справі - витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1057 грн.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» задовольнити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 30 січня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко», в особі директора Карпенка М.І. про визнання договору купівлі-продажу дійсним, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» судові витрати по справі - витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1057 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: І. М. Стадник
Судді:Ю. Б. Войтко
М. В. Матківська