печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2019 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 21 632,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 42 818,78 грн., а також моральну шкоду у розмірі 1 100 000,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем і в день звільнення йому не було виплачено заборгованість із заробітної плати.

Ухвалою судді від 29 серпня 2018 року вказану позовну заяву залишено без руху, а після усунення недоліків ухвалою судді від 01 жовтня 2018 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, того ж дня учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику (повідомлення) сторін, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи.

08 жовтня 2018 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, а 08 листопада 2018 року відзив про часткове визнання позову в частині нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 21 632,40 грн.

Ухвалою судді від 26 листопада 2018 року за клопотанням представника відповідача розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, яким додатково роз`яснено підстави, час та черговість подання по суті справі.

27 лютого 2019 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, того ж дня відповідь на відзив, у якій представник позивача просив відхилити доводи відповідача.

08 січня 2019 року до суду надійшов відзив на позов про часткове визнання позову.

27 лютого 2019 року та 24 жовтня 2019 року від позивача надходили заяви про збільшення розміру позовних вимог.

29 жовтня 2019 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Будучи належним чином повідомленими сторони в судове засідання не з`явились, а тому, суд вважає за можливе розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, дослідивши і проаналізувавши, суд, приходить до наступного висновку.

Статтею 43 Основного Закону України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з «Експедиція 242 Підприємство № 13» (Державне підприємство «Українське державне аерогеодезичне підприємство») з січня 1976 року. 28 квітня 2017 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 19-К від 28 квітня 2017 року. 04 квітня 2018 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу в Державне підприємство «Українське державне аерогеодезичне підприємство», відповідно до наказу № 10-К від 03 квітня 2018 року на посаду водія третього класу в топографо-геодезичний відділ та було звільнено за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу № 11-К від 13 квітня 2018 року.

Позивач з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог зазначив, що в день його звільнення не було виплачено заборгованість із заробітної плати у розмірі 21 632,40 грн., а тому за час затримки розрахунку при звільненні, яка становить 562 дні виникла заборгованість в сумі 42 818,78 грн.

Позивачем наведено наступний розрахунок заборгованості, яка виникла за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: за період з 30 квітня 2017 року по 01 серпня 2019 року становить 562 дні (76,19 грн. (розмір середнього заробітку х 562 (кількість робочих днів за період з травня 2017 року по липень 2019 року) = 42 818,78 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні)).

Відповідно до відзиву на позов, відповідач визнає позов в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 21 632,40 грн.

У відповідності з положеннями ст. 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (ст. 117 КЗпП України).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «ОСОБА_3 Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 28 квітня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Поряд із цим, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У зв`язку із задоволенням вимог щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 21 632,40 грн., враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 42 818,78 грн.(76,19 грн. (розмір середнього заробітку х 562 (кількість робочих днів за період з травня 2017 року по липень 2019 року) = 42 818,78 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні)).

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За частиною третьої цієї статті моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Судом встановлено, що внаслідок тривалої невиплати сум належних відповідачу йому завдано моральну шкоду, а відтак відповідач зобов`язаний її відшкодувати.

Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 року, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню сума у розмірі 5 000, 00 грн., що є в даному випадку справедливою сатисфакцією.

Разом із цим, п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, а з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору за вимогами про стягнення сум належних йому при звільненні, але сплатив судовий збір за матеріальною вимогою про стягнення моральної шкоди до стягнення з відповідача підлягає судовий збір в сумі 146,15 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство», про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» (03150, м. Київ, вул. Червоноармійська, 69, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 21 632,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 42 818,78 грн., моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 146,15 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 жовтня 2020 року.

Суддя В. А. Писанець