КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
761/6884/17 Доповідач: Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Департамент з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочинів ,-

у с т а н о в и в :

У лютому 2017 року ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та правонаступником якої є ОСОБА_3 , звернулась до судуз позовом, у якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_1 у особі його законного представника ОСОБА_5 , яка змінила прізвище на ОСОБА_6 та ім`я на ОСОБА_7 . У подальшому вона уточнила вимогита просилавизнати недійсним договір дарування від 24.01.1998 року, застосувавши наслідки недійсного договору, скасувавши державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру і припинивши його право власності на це майно, а також відновивши становище (яке існувало до укладення фіктивного договору дарування), відповідно до якого за нею, було зареєстровано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 на підставі розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації міста Києва і на іншу Ѕ частку зазначеної квартири на підставі свідоцтва від 20.01.1998 року про право на спадщину за законом.

Зазначала, що в кінці 1997 року ОСОБА_5 звернулась до неї з проханням укласти фіктивний договір дарування спірної квартири, зважаючи на те, що мала намір продати свою квартиру в м. Москва-Зеленоград і переїхати в м. Київ разом із сином - ОСОБА_1 , який був неповнолітнім, унаслідок чого для продажу квартири у м. Москва-Зеленоград необхідним був дозвіл органу опіки та піклування. Порадившись із сином ОСОБА_3 , вона погодилась виконати прохання ОСОБА_5 .. При цьому між нею та ОСОБА_5 у присутності її сина ОСОБА_3 була укладена усна домовленість про те, що після укладення фіктивного договору дарування вона продовжить одноосібно володіти квартирою і проживати в ній, ОСОБА_5 придбає в м. Києві для себе і свого сина інше житло, а згодом буде укладено договір, на підставі якого знову буде зареєстроване її право власності на квартиру. 24.01.1998 року між нею та ОСОБА_5 , яка діяла від імені неповнолітнього ОСОБА_1 було укладено договір дарування. Після цього ОСОБА_5 разом із сином переїхали до м. Києва, де згодом придбали власне житло - квартиру АДРЕСА_2 . Після укладення фіктивного договору і по теперішній час вона продовжує одноособово та відкрито, безперервно володіти квартирою, проживає в ній, сплачує комунальні витрати. При цьому ОСОБА_1 ніколи не заперечував, що спірна квартира належить їй, що підтверджується розпискою ОСОБА_5 ті ОСОБА_1 від 27.12.2002 року, у якій вони зазначають, що спірна квартира належить їй і вони зобов`язуються по досягненню ОСОБА_1 повноліття оформити відповідні документи і в подальшому не претендувати на її майно. У січні 2015 року в неїпогіршились стосунки з ОСОБА_5 та онуком - відповідачем по справі, вони стали уникати спілкування.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги домовленість сторін, просила суд задовольнити позов.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року позовні вимоги позивача задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування, укладений 24 січня 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Яценко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 6-390. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням суду апеляційної інстанції від 22.11.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності договору та ухвалено в цій частині нове рішення. Скасованодержавну реєстрацію прав ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , проведену на підставі договору дарування від 24 січня 1998 року. Змінено заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на норми ст. 234 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Зазначено правовою підставою задоволення позовних вимог ОСОБА_4 положення ст. 58 ЦК України 1963 р.. В іншій частині заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року залишено без змін.

Постановами суду апеляційної інстанції від 27.02.2019 року скасовано ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2018 року, якими відмовлено у відкритті провадження за заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року.

10.07.2019 року Шевченківським районним судом м. Києва заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року залишені без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на підставі ч. 4 ст. 287 ЦПК України, подали апеляційні скарги, у яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову. Уважають, що судом першої інстанції неповно встановлено обставин справи, які мають значення для справи, неправильно і неповно досліджено докази без надання їм належної оцінки, що призвело до невідповідності висновків суду обставинами справи, а також судом порушено норми матеріального та процесуального права,внаслідок чого спір був вирішений незаконно. Зазначають, що їм не було відомо, що в провадженні суду знаходиться дана справа. У матеріалах справи відсутні відомості про вручення повісток відповідачам, тому захищати свої права та законні інтереси в суді не було можливості. Спірна квартира АДРЕСА_1 . була приватизована батьками ОСОБА_2 , позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_9 5 травня 1993 року та належала їм на праві спільної сумісної власності в рівних частках. У 1994 році після смерті ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та її брат ОСОБА_3 відмовились від прийняття спадщини на користь ОСОБА_4 , вона стала власницею квартири в повному обсязі та залишилась проживати одна. ОСОБА_3 проживає окремо, а ОСОБА_2 , як дочка, надавала матері належну допомогу. У 1997 році після розлучення ОСОБА_2 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_1 повернулась жити до матері в спірну квартиру. У власності ОСОБА_9 та ОСОБА_4 крім спірної квартири було домоволодіння, яке розташоване у с. Ястребенька, Житомирської області, та дачна ділянка в с. Гостомель Київської області. У 1998 році ОСОБА_4 висловила бажання подарувати неповнолітньому внуку квартиру, а дачну ділянку та домоволодіння відповідачу ОСОБА_3 .. Спірний договір дарування був посвідчений державним нотаріусом третьої Київської державної нотаріальної контори, реєстраційний №6-390 та в подальшому зареєстрований в Київському БТІ. Укладення цього договору було ініціативою ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , проживав разом з бабусею в спірній квартирі, усі його речі знаходились в квартирі, він відповідно до свого віку допомагав бабусі, у нього був власний ключ. ОСОБА_4 ніколи не намагалася розірвати договір дарування чи то визнати його недійсним. 10 липня 2019 року при розгляді заяви про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року в якості доказів, які мають значення при розгляді справи до суду надані: довідка від 29.06.2000 року про проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ( ОСОБА_2 ) за адресою спірної квартири; довідка про навчання ОСОБА_1 в школі за місцем проживання від 17.07.2004 року; довідка КП «Київське міське БТІ» про реєстрацію права власності спірної квартири; копія свідоцтва про розірвання шлюбу. Між тим доказів, а саме: повернення квартири після досягнення повноліття ОСОБА_1 у договорі дарування від 24.01.1998 року немає, а розписка від 27.12.2002 року не може вважатись частиною договору дарування в розумінні вимог ст. 202 ЦК України, оскільки нотаріально не посвідчена та як доповнення до договору дарування судом вважатись не може.

При цьому зазначають, що судові заочні рішення від 13 червня 2016 року, 11 лютого 2016 року, які набрали законної сили та у яких брали участь ті самі особи: позивач - ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_1 , в яких було однакове обґрунтування позовних вимог стосовно Договору дарування від 24 січня 1998 року, а саме: що договір укладався під умовою подальшого переоформлення права власності, постійного проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі, сплаті комунальних послуг, яким суди надали юридичну оцінку, не вважаючи це домовленістю та додатком до договору дарування, є обов`язковими для суду, що розглядав цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_3 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави до скасування якого відсутні. Він не оспорює висновку Шевченківського районного суду м. Києва в справі №761/15055/16 про те, що розписка від 27.12.2002 року не може вважатися частиною договору дарування від 24.01.1998 року, оскільки має іншу дату і нотаріально не посвідчена та не заперечує вказаного. Разом з тим, на його думку, дана розписка є доказом дійсних намірів сторін при укладенні фіктивного договору дарування квартири від 24.01.1998 року.

При розгляді справи судом першої інстанції установлено, що 24 січня 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( ОСОБА_2 ) було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Яценко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 6-390, за умовами якого позивач подарувала, а ОСОБА_5 , від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 .

Спірна кварта належала ОСОБА_4 на підставі: Ѕ частина свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району м. Києва 06.05.1993 року та зареєстрованого в БТІ м. Києві 01.06.1993 року № 3905 та Ѕ частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою Київською державною нотаріальною конторою 20.01.1998 року, реєстр 1-210 та зареєстрованого в БТІ м. Києва 21.01.1998 року№3905.

Станом на день розгляду справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є повнолітньою особою.

13.06.2016 рокуШевченківським районним судом м. Києва було ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно. Рішення набрало чинності.Предметом спору було визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Указаним рішенням установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка діяла від імені неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було укладено договір дарування та між дарувальником та обдарованим була досягнута домовленість, що позивач буде продовжувати проживати і користуватись спірною квартирою, а відповідач після досягнення вісімнадцяти років зобов`язується переоформити на позивача правовстановлюючі документи подарованої квартири, даний факт також підтверджується відповідною розпискою від 27.12.2002 року. Між тим, доказів погодження таких умов в договорі дарування від 24.01.1998 року немає, доказів визнання договору дарування недійсним, його розірвання немає.

Так, в матеріалах справи наявна копія розписки, наданої ОСОБА_5 , з якої вбачається зобов`язання оформити документи на квартиру, що належить ОСОБА_4 по досягненні ОСОБА_1 повноліття тазазначено, що в подальшому ОСОБА_1 не буде претендувати на майно, що належить позивачу.

Як свідчать матеріали справи, і під час розгляду справи не було отримано доказів зворотного, що ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 та сплачує комунальні витрати. Дана обставина підтверджується копіями платіжок за комунальні послуги на ім`я ОСОБА_4 ..

Також, як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 з 05.05.1998 р. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 разом із ОСОБА_5 , яка змінила прізвище на ОСОБА_6 ім`я по батькові ОСОБА_10 , що підтверджується відомостями, наданими на запит суду Оболонським відділенням Комунального концерну «Центр комунального сервісу» 23.08.2017 р. за № 02/05/00-214.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Визнаючи недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача не було надано доказів, які б свідчили про те, що спірна угода була направлена на виникнення прав та обов`язків, урахувавши при цьому обставини встановлені рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2016 року щодо домовленостей сторін.

При цьому справа вирішена судом на підставі ст. 234 ЦК України 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та встановивши її обставини, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він містить протиріччя, не відповідає обставинам справи та вимогам закону, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами.

Установлено, що 24 січня 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( ОСОБА_11 ), яка діяла від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено договір, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 , яка діє від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 , прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Яценко О.С., зареєстровано в реєстрі за № 6-390 та в подальшому зареєстрований в Київському БТІ (а. с. 12 том 1).

Звернувшись з даним позовом до суду 27.02.2017 року, Конопля зазначала, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки до його укладання між нею та ОСОБА_5 існувала усна домовленість про те, що після укладення фіктивного договору дарування вона продовжить одноосібно володіти квартирою і проживати в ній, ОСОБА_5 придбає в м. Києві для себе і свого сина інше житло, а згодом буде укладено договір, на підставі якого знову буде зареєстроване її право власності на квартиру.

При цьому ОСОБА_4 посилалась як на ст. 58 ЦК України ( у редакції 1963 року) ( мнимість угоди), так і на ст. 234 ЦК України (фіктивність правочину), який набрав чинності з 01.01. 2004 року.

На підтвердження фіктивності вказаного договору позивачем надано копію розписки від 27.12.2002 року, відповідно до якої ОСОБА_5 та її син ОСОБА_1 зобов`язуються оформити документи на квартиру, яка належить ОСОБА_4 , розташовану за адресою: АДРЕСА_5 ; по досягненню ОСОБА_12 18-ти років (повноліття). У подальшому вона та її син не будуть претендувати на майно ( квартиру, дачі), що належать ОСОБА_4 Підписана заява як ОСОБА_5 , так і ОСОБА_1 ( а.с.13 том 1).

Частиною першою статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону 2003 року цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідноіз частиною першою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Оспорюваний договір, укладений між сторонами в 1998 році, тобто до 2004 року, а тому при вирішенні справи даної справи необхідно застосовувати положення ЦК України ( у редакції 1963 року), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Частинами 1, 2 ст. 248 ЦК України в редакції 1963 року, визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі

майна обдарованому.

Відповідно до ст. 58 ЦК України в редакції 1963 року, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана

угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно з абзацами 1, 2 п. 2, п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року з змінами та доповненнями, внесеними Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1992, № 15 від 25.05.1998 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Мнима угода, угода укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є на підставі ч.1ст. 58 ЦК України 1963 року недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд в таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.

Отже, єдиною підставою для визнання договору дарування з мотивів її мнимості, є її укладення без створення юридичних наслідків.

Проте, як убачається із матеріалів справи, то суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та вирішивши дану справу на підставі ст. 234 ЦК України в редакції 2004 року, обставин щодо вчинення дій сторонами угоди щодо настання її юридичних наслідків не встановлював, хоча мав таку можливість при розгляді заяв відповідачів про перегляд заочного рішення, ухваленого за позовом ОСОБА_3 ..

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підтвердження того, що оспорювана угода на час її укладення між сторонами не була ні мнимою, ні фіктивною, відповідачі надали довідку Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві № 17/60 від 26.09.2000 року, яка видана ОСОБА_5 про її проживання разом із сином за адресою спірної квартири з 1996 року по травень 1998 року;довідку КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про те, що спірна квартира на праві власності зареєстрована на підставі договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 3 від 24.01.1998 року р№6-390 за ОСОБА_1 ;довідку Спеціалізованої школи № 24 з поглибленим вивченням російської мови та літератури, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 а про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно навчався в даній школі в період з 1997-2002 р. та отримав 20.05.2002 р. атестат про повну загальну середню освіту; медичну довідку Дитячої поліклініки № 3 Шевченківського району м. Києва від 03.07.2002 року (заповнену на абітурієнтів, які поступають у вищі учбові заклади, технікуми, середні спеціальні учбові заклади, професійно-технічні училища; на підлітків, які поступають на роботу), видану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ( а.с. 225-227 том1, а.с. 53 том 3).

Відповідно до довідки форми № 3 КП «Керуюча дирекція Шевченківського району м. Києва від 27.02.2015 року за № 205», у спірній квартирі станом на її видачу була зареєстрована ОСОБА_4 , а власником особового рахунку є ОСОБА_1 ( а.с.14 том 1).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи вказані докази у їх сукупності, суд апеляційноїінстанції приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування спірної квартири не є таким, що укладався про людське око без наміру створити юридичні наслідки, оскільки з вищеперелічених доказів достовірно встановлено, що обдарований прийняв дар, зареєструвавши своє право власності на квартиру, вселившись у неї та проживаючи в ній після укладення договору.

Та обставина, що дарувальник ОСОБА_4 залишалась проживати в спірній квартирі та оплачувала житлово-комунальні послуги, на недійсність договору з підстав його мнимості не вказує, оскільки будучи бабою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з моменту дарування квартири користувалась нею з його відома та дозволу, як власника, унаслідок чого як член його сім`ї відповідно до ст. 156 ЖК України, яка діяла як до 2004 року, так діє і після нього, мала нести витрати за користування житловим приміщенням.

Надаючи оцінку розписці від 27.12.2002 року, відповідно до якої ОСОБА_5 та її син ОСОБА_1 зобов`язуються оформити документи на квартиру, яка належить ОСОБА_4 , розташовану за адресою: АДРЕСА_5 ; по досягненню ОСОБА_12 18-ти років (повноліття), суд апеляційної інстанції уважає, що остання не свідчить про мнимість оспорюваного договору дарування, оскільки датована дана розписка груднем 2002 року, проте як договір дарування укладений між сторонам 24.01.1998 року.

При цьому вказівки на те, що 24.01.1998 року договір дарування спірної квартири укладався лише про людське око, остання не містить, як не містить і вказівки про те, які документи підлягають оформленню. Обов`язку ОСОБА_1 передати спірну квартиру у власність ОСОБА_4 , вона також не містить.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що вказана розписка написана 27.12.2002 року, повноліття ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , набув 21.05.2003 року, тобто через п`ять місяців після написання розписки.

Незважаючи на те, що повноліття ОСОБА_1 набув ще 21.05.2003 року, будучи обізнаною про існування оспорюваного договору, з даним позовом ОСОБА_4 , вказуючи про мнимість угоди з дня її укладення, про що зазначено в позові, звернулась лише 27.02.2017 року, тобто через 14 років. При цьому в позові зазначала, що причиною звернення до суду стало погіршення відносин з відповідачами.

Усі вказані обставини у їх сукупності свідчать про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 , який є правонаступником ОСОБА_4 ..

Проте на вказане суд першої інстанції уваги не звернув та безпідставно застосував до правовідносин , що виникли між сторонами ЦК України 2004 року, застосувавши також і ст. 61 ЦПК України в редакції 2004 року, пославшись на заочне рішення Шевченківського районного суду від 13.06.2016 року.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України в редакції 2004 року, що діяв на час ухвалення заочного рішення у даній справі, встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Визнаючи преюдицією для даної справи обставину, що заочним рішенням Шевченківського районного суду від 13.06.2016 року встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка діяла від імені неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було укладено договір дарування та між дарувальником та обдарованим була досягнута домовленість, що позивач буде продовжувати проживати і користуватись спірною квартирою, а відповідач після досягнення вісімнадцяти років зобов`язується переоформити на позивача правовстановлюючі документи подарованої квартири, даний факт також підтверджується відповідною розпискою від 27.12.2002 року, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в розумінні частини 3 ст. 61 ЦПК України, тотожність суб`єктного складу у спорі полягає в участі особи в процесі в якості його учасника (позивача, відповідача або третьої особи).

Як убачається із заочного рішення Шевченківського районного суду від 13.06.2016 року, то воно ухвалене в справі №761/15055/16 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру, тобто ОСОБА_11 стороною у вказаній справі не була.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 , не була учасником справи №761/15055/16, унаслідок чого наділенаправом спростовувати обставини, які були предметом розгляду в справі №761/15055/16. Крім того суд не звернув уваги на те, що розписка від 27.12.2002 року була підписана і ОСОБА_11 , і ОСОБА_1 , який на той час ще не набув повноліття, проте ОСОБА_2 до участі в справі №761/15055/16 не залучалась.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що розписка 27.12.2002 року оцінена заочним рішенням Шевченківського районного суду від 13.06.2016 року в справі №761/15055/16 як доказ, наданий ОСОБА_4 на підтвердження її права власності на спірну квартиру, а не як доказ підтвердження мнимості договору дарування квартири.

На підставі викладеного заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року не можна визнати законним та обґрунтованим, унаслідок чого воно підлягає скасуванню.

Крім того, як убачається із матеріалів справи, то ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року була подана апеляційна скарга, за результатами якої рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2017 року скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності договору та ухвалити в цій частині нове рішення. Скасовано державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , проведену на підставі договору дарування від 24 січня 1998 року. Змінено заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на норми ст. 234 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Зазначено правовою підставою задоволення позовних вимог ОСОБА_4 положення ст. 58 ЦК України 1963 р.. В іншій частині заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року залишено без змін.

При цьому в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Відповідно до частин 1,3,4 ст. 370 ЦПК України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції. Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Отже, зважаючи на положення ч. 3 ст. 370 ЦПК України скасуванню підлягає і рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2017 року.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування указаних рішень суду з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 з розподілом судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 370, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду від 22 листопада 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Департамент з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочинів залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 ( місце проживання : АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( місце проживання: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 177 грн. 60 коп. та на користь ОСОБА_2 ( місце проживання: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) - 1 177 грн. 60 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук