ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/986/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 310040000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін- позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 607/25119/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2019 року, ухваленого суддею Вийванко О.М.,повний текст рішення складено 19 серпня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач не проживає разом із сином, не піклується про нього, не підтримує із дитиною жодних відносин. Неповнолітній син проживає разом із ним, він виховує його, піклується про стан його здоров`я, фізичний та духовний розвиток, матеріально забезпечує та приділяє належну увагу. Натомість, відповідач зовсім не цікавиться життям свого сина. Враховуючи наведене, позивач просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та покласти на Службу у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за ОСОБА_3 щодо виховання свого малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погодившись з рішенням суду від позивача ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове. яким задовольнити його позовні вимоги.

Зокрема, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним із порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права.

Вказує, що з моменту народження дитини до пред`явлення позову відповідач не бере участь в утриманні дитини, не несе повсякденних витрат по матеріальному забезпеченню сина, жодних коштів на утримання дитини не надає.

Також скаржник, зазначає,що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідач байдуже відноситься та свідомо ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків по вихованню сина, не виявляє до дитини материнської уваги та турботи, взагалі не цікавиться станом здоров`я сина, не займається лікуванням дитини, не бере участі у вихованні і матеріально не утримує його. Окрім того вказує, що відповідач має заборгованість по аліментах на утримання дитини.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити , посилаючись на мотиви викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду, на офіційному сайті Тернопільського апеляційного суду.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4) .

Малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , що підтверджується актом обстеження умов проживання, проведеного 19.04.2018 р.

Згідно висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 05.06.2019 р. № 544, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема,при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

З доводів апеляційної скарги не вбачається свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, а існування заборгованості за аліментами на дитину зі сторони відповідача повною мірою не може свідчити про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків. Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №465/3694/14-ц .

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, всупереч вимогам вказаних статей, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачка умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, веде аморальний спосіб життя, не надано доказів умисного ухилення від сплати аліментів. Позивачем не надано відомостей про місце роботи чи навчання відповідача, її доходи, чи перебуває вона вона на обліку в психо-неврологічній лікарні, чи потребує примусового лікування від алкоголізму, наркоманії.

Позивач також не заявляв клопотання про допит свідків, представника комісії у справах неповнолітніх та дітей, органів опіки і піклування, які б могли підтвердити відносини, які складися між сторонами та їх ставлення до виховання дитини.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на який посилався позивач, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки носить рекомендаційних характер.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, врахував характер спірних правовідносин, з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і лише у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи суд може ухвалити рішення про позбавлення особи цих прав.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. При вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,375, 381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 29 жовтня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Щавурська Н.Б.