Справа № 638/8812/19
Провадження № 2/638/3624/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І. В.,

за участю секретаря Тягунової Р. Ю.,

за участю

представника позивача Казарінової А. А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

12.06.2019 позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_1 , який 13.06.2019 уточнив, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить в рахунок задоволення його вимог до ОСОБА_1 за договором позики від 27.09.2018 року на загальну суму 73 380 дол. США, яка складається з неповернутої частини позики в сумі 63 600 дол. США, трьох процентів річних в сумі 30 дол. США, процентів за користування позикою в сумі 8 130 дол. США, неустойки (пені) в сумі 1 620 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 з усіма його приналежностями, поліпшеннями, складовими частинами та внутрішніми системами, шляхом реалізації (продажу) його з публічних (електронних) торгів за початковою ціною, що буде визначена при примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 27.09.2018 відповідач позичила у нього за договором позики 74 400 дол. США на умовах повернення частинами (з розстроченням) із кінцевим терміном остаточного розрахунку до 27.05.2019. В забезпечення зобов`язань відповідача перед позивачем за договором позики, 10.05.2019 між ними був укладений договір іпотеки, за яким в разі невиконання відповідачем зобов`язань з повернення позики позивач набуває право звернути стягнення на передану йому в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Відповідач належним чином не виконувала покладені на неї договором позики обов`язки, внаслідок чого за нею утворилася заборгованість. Оскільки відповідач належним чином не виконала свої зобов`язання за договором позики і позичені кошти в повному обсязі не повернула, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення всіх його вимог за основним грошовим зобов`язанням.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, уповноважив свого представника представляти його інтереси.

Представник позивача адвокат Казарінова А. А. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 подала до суду письмову заяву, в якій визнала позовні вимоги в повному обсязі і не заперечувала проти їхнього задоволення.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримала раніше подану свою заяву і пояснила, що вона дійсно позичала у позивача кошти, але не змогла їх позивачу, оскільки у неї виникли фінансові труднощі і у неї немає таких коштів. У зв`язку з цим, відповідач не заперечувала проти звернення стягнення на передану нею позивачу в іпотеку квартиру і вважала, що це прийнятний для неї спосіб розрахуватися по її своїм боргам перед позивачем.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини сторін.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи і не заперечується учасниками справи, що 27.09.2018 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, викладений в письмовій формі, за яким позивач передав, а відповідач прийняла у власність 74400 дол. США, які відповідач зобов`язалася повернути в порядку та строки відповідно до умови п. 1 договору, а саме: по 1 800 дол. США не пізніше 27 числа кожного місяця в період з моменту укладення договору по 27.04.2019 року і 61 800 дол. США в термін до 27.05.2019 року.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, в підп. 2.1 п. 2 договору позики відповідач стверджувала, що зазначені в договорі кошти (валютні цінності) вона отримала від позикодавця ще до підписання цього договору. Факт отримання від позивача коштів в борг у зазначеному розміру відповідач підтвердила і визнала також в судовому засіданні.

Як засіб забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у відповідача, з повернення позивачеві боргу за договором позики від 27.09.2018 року, між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки, 10.05.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н. О. за реєстровим № 1617, за яким відповідач передала позивачеві в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 41,0 кв. м., загальною площею 55 кв. м.

Вказане іпотечне майно є особистою приватною власністю відповідача і належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 10.05.2019 року приватним нотаріусом ХМНО Лавіндою Н. О. за реєстровим № 1616. Право власності зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.05.2019 року, номер запису про право власності: 31480334, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01. В п. 4 договору іпотеки сторони оцінили вартість іпотечного майна в сумі 1 040 000 грн. 00 коп.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені в договорі.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобов`язанням строк (термін).

Нормами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем її зобов`язань з повернення позивачу позики.

Однак, розглядаючи цивільну справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказах, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд приймає до уваги викладені в позовній заяві твердження позивача про часткове повернення йому відповідачем позики на суму 10 800 дол. США, у зв`язку з чим суд виходить із того, що неповернутими відповідачем залишились кошти в розмірі 63 600 дол. США.

Крім того, відповідач у судовому засіданні підтвердила і визнали вказані факти.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про наявність у відповідача обов`язку перед ним з повернення вказаного розміру основної суми заборгованості за договором позики.

Оскільки з відповідача підлягає стягненню неповернута частина боргу, суд також вважає обґрунтованою і вимогу позивача про нарахування процентів за користування позиченими у нього коштами відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Приписами абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України вихначено, про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного сторонами строку дії договором позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12.

Позивач обрахував проценти за користування позикою відповідно до ч. 2 ст. 1048 ЦК України за період з 27.09.2018 року по 27.05.2019 року тобто за узгоджений сторонами період дії договору позики.

Тому, враховуючи, що договір позики не містить умови про безпроцентність надання позивачем відповідачу позики і, беручи до уваги, що інший розмір процентів цим договором не встановлений, суд вважає, що позивач обґрунтовано і вірно розрахував суму процентів за користування відповідачем його коштами з 27.09.2018 року по 27.05.2019 року за періодами в залежності від суми залишку неповернутої частини позики та відповідного рівня облікової ставки НБУ в розмірі 8 130 дол. США.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, відповідач є такою, що порушила виконання своїх зобов`язань, з 28.04.2019 року, оскільки 27.04.2019 року вона не повернула позивачу періодичний платіж в сумі 1 800 дол. США, а 27.05.2019 року не здійснила остаточний розрахунок в сумі 61 800 дол. США.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Позивачем обраховано розмір трьох процентів річних від простроченої поверненням відповідачем позивачеві позичених коштів за період з 28.04.2019 року по 28.05.2019 року в сумі 30 дол. США.

Суд перевірив вказаний позивачем розрахунок трьох процентів річних і визнав його обґрунтованим та правильним.

Відповідно до ч. 1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання.

Умовою абз. 3 п. 1 договору позики від 27.09.2018 року встановлено, що в разі порушення будь-якого із вказаних вище термінів часткових повернень або остаточного розрахунку, позичальник зобов`язується сплатити на користь позикодавця неустойку у вигляді пені в розмірі 3,0 % від простроченої поверненням суми за кожен день такого прострочення, а також відшкодувати позикодавцеві завдані таким порушенням матеріальні збитки та моральну шкоду.

Положення цього пункту відповідає ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням боржником зобов`язання.

Відповідно до п. п. 69, 70, 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов&apos;язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Позивачем правильно обрахована договірна санкція у вигляді встановленої сторонами в договорі позики неустойки (пені) за неналежне виконання відповідачем її зобов`язань з повернення позики за період прострочення з 28.04.2019 року по 28.05.2019 року в сумі 1 620 дол. США.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Обставин щодо перевищення розміру неустойки над розміром збитків кредитора або інших істотних обставин, які дають підстави для зменшення розміру неустойки, судом не встановлено.

Отже, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за укладеним між ними договором позики від 27.09.2018 року складає суму доданків суми основного боргу в розмірі 63 600 дол. США, процентів за користування позикою в розмірі 8 130 дол. США, трьох процентів річних в розмірі 30 дол. США та передбаченої сторонами в договорі неустойки в розмірі 1 620 дол. США, а всього 73 380 дол. США.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язання визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Водночас, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду по справі № 761/26293/16-ц, викладеній в постанові від 20.03.2019 року, відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язань, а тому нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Таким чином, враховуючи вказані вище правові позиції Великої Палати Верховного Суду, вбачається обґрунтованим і правомірним нарахування та стягнення з відповідача неповернутої суми позики, а також процентів за користування позикою та трьох процентів річних (які мають компенсаційний, а не штрафних характер, і входять до складу основного грошового зобов`язання) саме у валюті зобов`язання у доларах Сполучених Штатів Америки.

Водночас, нарахування і стягнення неустойки у вигляді пені має здійснюватися у національній валюті гривні за офіційний курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення у справі, оскільки вона має штрафний, а не компенсаційний характер, не входить до складу зобов`язання, а її сплата та розмір визначені укладеним між сторонами договором позики.

Отже, загальний розмір заборгованості відповідача складає суму доданків суми основного боргу разом із процентами за користування позикою та трьома процентами річних в розмірі 71 760 дол. США, та передбаченої сторонами в договорі неустойки в розмірі 40 325 грн. 89 коп. (1 620 дол. США ? 24,892529 грн. за 1 дол. США).

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про задоволення його вимог до відповідача за договором позики на суму 71 760 дол. США в рахунок боргу та 40 325 грн. 89 коп. в рахунок передбаченої договором неустойки шляхом звернення стягнення на передану йому відповідачем в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 39 Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки.

У своїй заяві позивач просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом продажу його з публічних (електронних) торгів.

Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р., право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 591 ЦК України, реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.

Умовою підп. в) п. 12 укладеного між сторонами нотаріально посвідченого договору іпотеки від 10.05.2019 року передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим Договором та/або Договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок іпотеки, що є предметом цього Договору. Цим застереженням відповідно до Закону сторони домовились визначити такі можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: реалізація предмета іпотеки на прилюдних торгах. Вказаний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки може бути застосований як у позасудовому порядку на підставі відповідного виконавчого напису нотаріуса про реалізацію іпотечного майна в рахунок задоволення вимог за основним зобов`язанням, так і на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах. У випадку реалізації вказаного способу звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку направлення письмової вимоги Іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим Договором та/або Договором позики у встановлений Іпотекодержателем строк не вимагається. Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». У разі визначення судом або нотаріусом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій виконання відповідного рішення суду або виконавчого напису нотаріуса. Право вибору способу задоволення вимог Іпотекодержателя, серед перелічених п. 12 Договору, та шляхів його реалізації (судовий чи позасудовий) належить Іпотекодержателю. Визначені Договором способи задоволення вимог Іпотекодержателя можуть бути застосовані як у позасудовому, так і в судовому порядку, окрім передбаченого підпунктом а) пункту 12 способу, який є виключно позасудовим. Але це не перешкоджає укладенню окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя або застосуванню інших встановлених Законом способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказані умови іпотечного договору відповідають вимогам ст. ст. 36-39 Закону України Про іпотеку.

Тому, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» із застосуванням визначеної законом та іпотечним договором процедури продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги викладене, відповідно до ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 193, 524, 526, 530, 533, 546, ч. ст. 548, ч. ч. 1, 3 ст. 549, 550, ч. 3 ст. 551, ч. 1 ст. 590, ч. ст. 591, 610, 611, ч. 2 ст. 625, 1046, 1048, ч. ст. 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 7, 33, 36, 39 Закону України «Про іпотеку», керуючись ст. ст. 12, 76, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

В рахунок задоволення вимог позивача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) за договором позики від 27.09.2018 року на загальну суму 71 760 (сімдесят одна тисяча сімсот шістдесят) доларів Сполучених Штатів Америки (цифровий код іноземної валюти: 840; літерний код іноземної валюти: USD) та 40 325 (сорок тисяч триста двадцять п`ять) грн. 89 коп., яка складається з:

неповернутої частини позики в сумі 63 600 (шістдесят три тисячі шістсот) доларів США;

процентів за користування позикою за період з 27.09.2018 року по 27.05.2019 року в сумі 8 130 (вісім тисяч сто тридцять) доларів США;

трьох процентів річних за період з 28.04.2019 року по 28.05.2019 року в сумі 30 (тридцять) доларів США;

неустойки (пені) за період з 28.04.2019 року по 28.05.2019 року в сумі 40 325 (сорок тисяч триста двадцять п`ять) грн. 89 коп.;

звернути стягнення на предмет іпотеки трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,0 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м. з усіма його приналежностями, поліпшеннями, складовими частинами та внутрішніми системами, шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів за ціною, що буде визначена при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) на користь позивача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору у розмірі 9 605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн. 00 коп.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 30.10.2019 року.

Суддя - І.В. Семіряд