ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3628/19 Справа № 185/9380/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсоцбанк",

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство "Укрсоцбанк", просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.09.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №150/07 з лімітом заборгованості 12 500 швейцарських франків з кінцевим терміном повернення 4 вересня 2014 року, сплатою 10 відсотків річних та комісій за користування кредитом (а.с. 9-12).

05 вересня 2007 року в якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору між ОСОБА_2 та банком було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов`язань за договором кредиту №150/07 від 05.09.2007 року.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В порушення вищезазначених норм ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 31.12.2017 року виникла заборгованість у розмірі 114 566,27 гривень, а саме: заборгованість за кредитом - 1973,15 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 101042,73 грн., заборгованість за пенею - 5618,66 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 5431,73 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2009 року рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків було встановлено факт того, що ОСОБА_1 з липня 2008 року неналежно виконує обов`язки щодо повернення заборгованості за договором кредиту. Вказаним рішенням з ОСОБА_1 на користь позивача було стягнуто заборгованість у сумі 96403,03 грн. Вказана заборгованість складається з заборгованості по кредиту, відсотках , пені та штрафу (а.с.44-45).

На підставі виконавчого листа виданого 02.12.2010 року відкривалось виконавче провадження та провадилось стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за вказаним рішенням суду.

27 серпня 2015 року позивач звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про стягнення з відповідачів заборгованості за вказаним кредитним договором за період з 19.08.2008 року по 12.05.2015 року у сумі 99561,43 грн. У вказану суму входять заборгованість по кредиту, відсотки та пеня. Вказане підтверджено наданим суду розрахунком (а.с.5-7).

Згідно з розрахунками наданими банком вбачається, що позивач заявив вимоги про стягнення нарахованої за кредитним договором заборгованості, яка утворилась після первісного звернення позивача до суду.

А тому, позивач намагається повторно стягнути з відповідачів раніше стягнуті суми.

Пунктом 1.1. кредитного договору укладеного між сторонами встановлено графік та порядок погашення суми основної заборгованості шляхом виплати щомісячних платежів протягом усього часу дії договору в розмірі 149 швейцарських франків з кінцевим терміном погашення 04 вересня 2014 року

Відповідно до підпунктів 3.3.8 та 4.5 цього договору позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному підпунктом 1.1 договору.

У разі невиконання або неналежного виконання позичальником більш ніж 60 календарних днів своїх обов`язків щодо своєчасної сплати кредиту та процентів строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня повернути кредит у повному обсязі, сплатити відсотки та штрафи.

Пунктом 4.4 вказаного договору встановлено,що у разі невиконання (неналежного виконання) договору, порушення умов договору позичальником вважається, що строк користування кредитом сплив і позичальник зобов`язаний погасити всю заборгованість.

Враховуючи, що позивач достроково пред`являв до ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості, тому пред`явивши позовну вимогу банк достроково змінив умови укладеного договору.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.12.2009 року з відповідачки на користь позивача стягнута заборгованість за кредитним договором. Заявляючи вимоги про стягнення заборгованості, яка нарахована після винесення вказаного рішення, позивач вважав,що його право продовжує порушуватись відповідачами і після вказаного рішення.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при застосуванні положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про застосування строків позовної давності (а.с. 177-178).

Судом першої інстанції встановлено, що з липня 2008 року відповідачем неналежно виконуються умови кредитного договору №150/07 від 05.09.2007 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж ОСОБА_1 здійснила 08.10.2008 року (а.с. 5-6).

ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся з позовом до суду лише 27.08.2015 року, тобто із спливом строку позовної давності.

З урахуванням зазначеного, обставин, які б свідчили про зупинення, перерив або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності - матеріали справи не містять, а клопотань щодо поновлення строку звернення до суду позивачем не заявлено.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач міг пред`явити позов про стягнення заборгованості по кредитному договору протягом трьох років до 21.12.2012 року.

Доводи апеляційної скарги, що кредитний договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, колегія суддів ставиться критично, оскільки з огляду на те, що умовами договору (графіком погашення кредиту, п.1.1 Кредитного договору) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником відповідно до графіку, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач здійснив останній щомісячний платіж у жовтні 2008 року, після чого більше платежів не вносив.

Крім того, звернення з позовом до третейського суду, який не входить до судової системи України і не є тим органом, який забезпечує здійснення правосуддя, а відтак не підпадає під положення ч.2 ст. 265 ЦК України, також не є підставою для поновлення строку позовної давності та визнання причин його пропуску поважними.

Крім зазначеного, колегією суддів звернуто увагу на положення п. 4.4. договору кредиту, відповідно до якого у випадку не виконання позичальником зобов`язань, визначених п.п. 3.3.2.-3.3.5, 3.3.10-3.3.12 та 3.3.15 цього договору, порушення позичальником умов договору, визначеного п.1.3. цього договору, протягом більше, ніж десять робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити відсотки за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони передбачили в якості відповідальності позичальника зміну строків надання кредиту, який підлягав поверненню до 04 вересня 2014 року, натомість в разі існування простроченого позичальником зобов`язання впродовж 10 днів, вважався закінченим після збігу такого строку.

Враховуючи, що прострочення позичальником визначених умовами договору строків внесення чергового платежу мало місце 08 жовтня 2008 року, після спливу 10 днів з часу такого прострочення, змінений п.4.4. термін надання кредиту закінчився після 18 жовтня 2008 року, а відтак з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свого цивільного права.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича