Справа № 288/1158/18
Провадження № 2/288/124/19
12 квітня 2019 року смт Попільня
Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді - Рудник М. І.,
з участю секретаря судового засідання - Франчук Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Попільня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Корнинська селищна рада Попільнянського району Житомирської області про визнання втрати права на користування жилим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), третя особа Корнинська селищна рада Попільнянського району Житомирської області про визнання втрати права на користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого вказує, що вона згідно договору купівлі продажу є власником квартири АДРЕСА_1 (смт Корнин), Попільнянського району Житомирської області.
Позивач зареєстрована за вищевказаною адресою та проживає в даній квартирі.
Відповідач по справі її колишній чоловік, ОСОБА_2, шлюб з яким рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області розірвано, у вищевказаній квартирі зареєстрований але з 01 березня 2017 року за вказаною адресою не проживає, де проживає - невідомо.
Дана обставина перешкоджає позивачу реалізувати свої права, а саме: оформити субсидію.
Позивач зазначає, що відповідач виїхав з постійного місця проживання та не вирішив питання про зняття з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, за якою не проживає більше одного року, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання, а використовує його лише для свого реєстраційного обліку.
Зазначені обставини свідчать, що відповідач втратив право на користування квартирою № 7 в будинку № 3, який розташований в селищі Корнинське (смт Корнин) по вулиці Молодіжній, Попільнянського району. Житомирської області.
Враховуючи викладене, позивач уточнивши позовні вимоги, просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, таким, що втратив право користування квартирою № 7 розташованою в житловому будинку № 3 по вулиці Молодіжній у селищі Корнинське, Попільнянського району Житомирської області.
Позивач в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі.
Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі письмових доказів.
Відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України судова повістка направляється фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до Судових викликів № 288/1158/19/2634 від 11 березня 2019 року та № 288/1158/19/3181 від 27 березня 2019 року розміщених на офіційному веб - порталі судової влади України в мережі Інтернет, відповідач ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд справи.
Представник третьої особи Корнинської селищної ради в судове засідання не зявився надав до суду лист про слухання справи без участі їх представника, проти задоволення позову не заперечують.
У зв'язку з викладеним, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача, виходячи з вимог статті 128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Частиною четвертою статті 41 Конституції України, частиною першою статті 321 ЦК України, передбачена непорушність права власності, в тому числі те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.
В свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Відповідно до копії договору купівлі - продажу від 07 червня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області, зареєстрованого в реєстрі під № 2045, ОСОБА_3 купила квартиру № 7, яка знаходиться в будинку № 3, що розташований в смт. Корнин, Попільнянського району Житомирської області по вулиці Молодіжна. Квартира однокімнатна, житловою площею 18,4 кв. м., загальною площею 35,1 кв. м. Даний договір зареєстрований в Державного реєстрі правочинів, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру правочинів від 07 червня 2008 року № 6051424.
Факт реєстрації права власності на вищевказану квартиру також підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09 червня 2008 року № 19123120.
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 30 березня 2017 року, шлюб зареєстрований 03 жовтня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 79, між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 розірвано. Після реєстрації розірвання шлюбу прізвище дружини залишено «Михайленко».
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового приміщення розташованого за адресою: селище Корнинське, АДРЕСА_2, в зазначеному житловому приміщенні, зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який за місцем реєстрації не проживає. Наведене підтверджується довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб від 21 серпня 2018 року № 1941 виконавчого комітету Корнинської селищної ради Попільнянського району Житомирської області.
Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в частині третій статті 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Права власника житлового будинку квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла (в тому числі і колишній член сім'ї) втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Зі змісту вказаної статті, а також статті 64 ЖК, яка дає визначення поняття «член сім'ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства.
Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.
Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирі позивача зареєстрований з 10 березня 2016 року, проте з 01 березня 2017 року не проживає, перешкод йому в цьому не чиниться, що підтверджується Актом від 23 серпня 2018 року депутата Корнинської селищної ради Попільнянського району Житомирської області, згідно якого було обстежено домоволодіння за адресою: селище Корнин, АДРЕСА_2 /Довідка виконавчого комітету Корнинської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 17 вересня 2018 року № 2094/.
Вказана обставина встановлена на підставі частини першої статті 81 ЦПК України.
Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс12.
Згідно статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Позивач реалізував своє право на захист власного майна, а відповідач мав похідне право користування житлом від наявності такого права у особи, членом сім'ї якого він був. Із припиненням такого права, втратилось і його право на користування житлом.
Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідач не надав суду належних доказів поважності своєї відсутності у спірній квартирі, чим не виконали вимоги статті 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Судом таких доказів не встановлено при розгляді справи.
Оскільки у судовому засіданні встановлено, що відповідач у квартирі позивача не проживає, його реєстрація в будинку порушує охоронюване законом право власності позивача, позивач заперечує проти реєстрації відповідача у його житлі, суд вважає, що відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування квартирою позивача.
З урахуванням статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» позивач у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з ним одну із таких вимог:
- про позбавлення права власності на житлове приміщення;
- про позбавлення права користування житловим приміщенням;
- про визнання особи безвісно відсутньою;
- про оголошення фізичної особи померлою.
Реєстрація місця проживання відповідача в будинку обмежує права позивача у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном.
Окрім цього, згідно статті 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вказано, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а зняття з місця реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь Позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 704 гривні 80 копійок.
Відповідно до статті 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Керуючись статями 16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України; статями 71,72, 150, 156, ЖК України; Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"; Постановою №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року, статями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 90, 92, 95, 128, 141, 211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280 - 285, 430 ЦПК України; суд,-
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Корнинська селищна рада Попільнянського району Житомирської області про визнання втрати права на користування жилим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, таким, що втратив право користування квартирою № 7 розташованою в житловому будинку № 3 по вулиці Молодіжній у селищі Корнинське, Попільнянського району Житомирської області.
Стягнути ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП не встановлено, зареєстрованого за адресою: селище Корнинське, АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованої та проживаючої за адресою: селище Корнинське, АДРЕСА_3, сплачений судовий збір у розмірі 704 гривень 80 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду ОСОБА_7