Справа № 676/401/15-ц
Номер провадження 2/676/845/19
УХВАЛА

09 квітня 2019 року м. Кам'янець-Подільський

Камянець Подільський міськрайонний суд Хмельницької області

в складі головуючої судді - Швець О.Д.

з участю секретаря - Чекашкіної О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Камянець-Подільському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором поставки, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягенння заборгованості. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 06 червня 2013 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір поставки № 1. За умовами договору позивач зобов'язався передати відповідачу у обумовлені строки товар, а відповідач зобов'язалась прийняти товар та сплати за нього певну грошову суму. Позивач виконав свої зобов'язання за договором, а відповідач отримавши товар, не сплатила кошти за товар в сумі 49 905,52 грн., просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за поставлений товар згідно договору поставки № 1 від 06.06.2013 р. у розмірі 49 905,52 грн., пеню у розмірі 4959,10 грн., проценти за користування коштами у розмірі 11 621,84 грн.

Заочним рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 08 квітня 2015 року позов задоволений. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за поставлений товар згідно договору поставки № 1 від 06.06.2013 р. у розмірі 49 905,52 грн., пеню в розмірі 11 479,63 грн., проценти за користування коштами у розмірі 22 970,21 грн., 843,56 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 11 січня 2019 року заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду.

Представник відповідача подав суду клопотання, про закриття провадження у справі. В обгрунутвання клопотання представник відповідача зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 712 ЦК України, ч.1, 3 ст. 265 ГК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Сторонами договору поставки можуть бути суб'єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до п.1, 2 ч.2 ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є громадяни України, які здійснюють госпдарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Отже договір поставки є господарським договором так як може бути укладеним тільки між суб'єктами господарювання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 12 ГПК України (в редакції на час подання позову до суду) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Згідно п.1 ч.1 ст. 20 ГПК України (чинної редакції) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 1) у спорах, що винкають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спораж щодо правочинів, укладених для забезпечення виконанння зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Отже з огляду на те, що між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено господарський договір - договір поставки, як на час подання позову так і на сьогоднішній день незалежно від того чи була на час подання позову ОСОБА_2 в статусі ФОП, дана справа підлягала та підлягає розгляду господарським судом в порядку господарського судочинства відповідно до ст. 12 ГПК України в редакції до 15.12.2017 р. та ст. 20 ГПК України чинної редакції ГПК.

Представник позивача в судове засіданні не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, заперечив проти задоволення клопотання, мотивує тим, що згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», з часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року № 755-ІУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», спори за участю такої фізичної особи-підприємця, у тому числі пов'язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалась ним раніше, належить розглядати в порядку цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено у господарському суді до настання таких обставин, оскільки за загальним правилом громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями належним йому майном і після припинення своєї підприємницької діяльності. Після припинення провадження у господарській справі з підстави, наведеної вище, спори за участю таких осіб підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Оскільки на день звернення до суду з даним позовом у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців наявний запис про припинення державної реєстрації підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, то даний спір повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства, просить відмовити у задоволенні клопотання.

Дослідивши матеріали цивільної справи суд встановив наступне.

У пункті 1 частини другої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді) визначено юрисдикцію господарських судів у вирішенні, зокрема, спорів, що виникають при виконанні господарських договорів, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин і віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Предметна та суб'єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб'єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб'єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналіз змісту та підстав поданого ОСОБА_1 позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо виконання господарського договору, яким було зафіксовані зобов'язальні правовідносини сторін спору з виконання договору поставки.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, є господарським зобов'язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов'язання (господарські зобов'язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус субєкта підприємницької діяльності, якщо ці спори, повязані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалась за зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення клопотання про закриття провадження у цивільній справі.

Керуючись ст.ст.174, 255, 256 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання представника відповідача адвоката ОСОБА_4 - задовольнити.

Закрити провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором поставки.

Повідомити позивачу ОСОБА_1, що розгляд позовної заяви віднесений до юрисдикції господарського суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя Кам'янець-Подільського

міськрайонного суду ОСОБА_5