Справа № 161/8116/19 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/1004/19 Категорія: 48 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з - Вергун Т.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представників позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача - ОСОБА_4 ,

представника відповідача - ОСОБА_5 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_6 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що вона перебула з відповідачем ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2011 року по 21 листопада 2014 року, за час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 . У травні 2019 року відповідач повідомив їй про свій намір відчужити зазначене нерухоме майно, в зв`язку з чим просив у неї нотаріального дозволу на відчуження квартири. Неодноразові зустрічі з відповідачем не дали жодного позитивного результату попри те, що відповідач не заперечував сплатити їй грошову компенсацію за половину жилого приміщення.

Позивач вважає, що дана квартира належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності, а тому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку цієї квартири.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 06 серпня 2019 року в даній справі позов задоволено.

Постановлено визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 27 серпня 2019 року в даній справі постановлено стягнути з відповідача в користь позивачки витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 03 вересня 2019 року в даній справі постановлено стягнути з відповідача в користь позивачки 2097,22 грн. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 .

В судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили скаргу задовольнити, позивачка та її представники апеляційну скаргу заперечили та просили скаргу залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності.

За положеннями статті 60 СК України, статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Із матеріалів справи убачається, що за час шлюбу з позивачкою ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 12 березня 2013 року набув у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

В судовому засіданні також встановлено, що позивачка ОСОБА_7 подавала в нотаріальну контору заяву - згоду, в якій зазначила, що вона дає згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 на придбання на умовах та за ціною їй відомих однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за кошти, що належать їм на праві спільної сумісної власності подружжя (а.с.11).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира належить позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності і відповідно до вимог закону частки позивачки і відповідача у цьому жилому приміщенні є рівними.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що відповідач не довів суду, що він придбав спірну квартиру саме за кошти, які надав його батько.

Кожна сторона, як передбачає частина 1 статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте всупереч зазначеним вимогам закону відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира, яка набута за час шлюбу між позивачкою і відповідачем, була придбана відповідачем за його особисті кошти.

Натомість норми закону, а саме стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 6-843 цс 17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_6 і визнав за нею право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на квартиру.

На увагу колегії суддів не заслуговують доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою пропущений строк позовної давності з огляду на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (статті 256, 257, 261 ЦК України).

За положеннями частини 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Таким чином, першою умовою застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, є розірвання шлюбу. Другою умовою застосування позовної давності є порушення прав на майно одним із співвласників. У зв`язку з цим позовна давність не розпочнеться, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив частку у спільному майні, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені колишньою дружиною або колишнім чоловіком.

Як було встановлено, судом шлюб між позивачкою і відповідачем розірваний рішенням суду від 21 листопада 2014 року і лише у 2019 році відповідач запропонував позивачці надати письмову згоду на відчуження нерухомого майна.

Отже, про порушення свого права на квартиру позивачці стало відомо лише у 2019 році, а з позовом про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_6 звернулася 15 травня 2019 року.

Відтак позивачкою ОСОБА_6 не пропущений строк позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верхового суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді