ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення безпідставно отриманих коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 25.06.2008 року між ОСОБА_2 та ним був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 за ціною 7 847,00 (сім тисяч вісімсот сорок сім) гривень, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельник О.І., реєстровий № 2620. В той же день між ними був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 за ціною 152 005,00 грн, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельник О.І., реєстровий № 2623.

На підставі вказаного договору 30 липня 2008 року ним на своє ім'я було зареєстровано право власності на домоволодіння в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, реєстраційний № 21409239.

При укладенні зазначених договорів відповідач приховала факт того, що вона з 16.09.1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, та надала паспорт громадянина України без відповідно штампа про шлюб. При цьому спірне домоволодіння АДРЕСА_1 належало продавцю ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, посвідченого Четвертою дніпропетровської державною нотаріальною конторою 29.12.1993 року, реєстровий № 2-4567, а земельна ділянка АДРЕСА_1, загальною площею 0,1505 га, - на підставі державного акту серії НОМЕР_3, виданого на підставі рішення № 2308 від 21.09.1999 року, реєстровий № 027901.

Оскільки спірне нерухоме майно було набуто під час перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, то за правилами ст.22 КпШС України (в редакції 1963 року) є спільним майном подружжя, а розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на це майно.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19.10.2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2010 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1; визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку та земельної ділянки розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Зазначає, що для купівлі спірного нерухомого майна він за договором №014/142510/3105/74, укладеним з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 27.12.2007 року, отримав кредит у сумі 56 773,43 доларів США. З цієї суми він 27.12.2007 року у присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 передав ОСОБА_2 50 000,00 доларів США у забезпечення майбутньої купівлі житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Таким чином сума безпідставно набутих відповідачем коштів складається з наступного: 7 847,00 гривень вартість будинку по АДРЕСА_1; 152 005,00 гривень вартість земельної ділянки по АДРЕСА_1; 1 299 724,30 гривні сума, яка була попередньо передана відповідачу в рахунок майбутніх договорів купівлі-продажу нерухомого майна (еквівалент 50 000,00 доларів США). Згідно ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу), просив суд стягнути 3% річних за період з 10.02.2010 року по 10.02.2017 року у розмірі 33 568,00 гривень (159 852,00 гривень х 3% х 7 років :100), а також інфляційні витрати за період з 10.02.2010 року по 10.02.2017 року у сумі 152 815,00 гривень.

Посилаючись на вказані обставини справи, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1 645 959,00 гривень, а також понесені витрати по справі 3 333,00 гривень сплаченого судового збору.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) суму безпідставно отриманих коштів у розмірі 159 852,00 гривні та 1 598 гривень 52 копійки понесених витрат по сплаті судового збору, а всього 161 450 (сто шістдесят одну тисячу чотириста п'ятдесят) гривень 52 копійки.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано, зокрема, тим, що факт передачі відповідачу суми в розмірі 50 000,00 доларів США підтверджується показаннями свідків та договором купівлі-продажу від 28.12.2007 року, укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, для виконання умов якого ним було отримано в ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" кредит в сумі 51 990 дол.США. Крім того, йому підлягають поверненню проценти за користування безпідставно набутими коштами, розмір яких має бути визначений на рівні облікової ставки НБУ.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.09.1989 року, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01.12.2010 року, яке не оскаржувалося та набрало чинності 11.12.2010 року.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, посвідченого Четвертою дніпропетровської державною нотаріальною конторою 29.12.1993 року, реєстровий № 2-4567, набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, та на підставі державного акту серії НОМЕР_3, виданого згідно з рішенням № 2308 від 21.09.1999 року, реєстровий №027901, на земельну ділянку АДРЕСА_1, загальною площею 0,1505 га.

25.06.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 за ціною 7 847,00 (сім тисяч вісімсот сорок сім) гривень, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельник О.І., реєстровий № 2620. В той же день 25.06.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1, за ціною 152 005,00 (сто п'ятдесят дві тисячі п'ять) гривень, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельник О.І., реєстровий № 2623.

При укладенні вказаних договорів відповідач ОСОБА_2 не повідомила нотаріуса про факт перебування у шлюбі із ОСОБА_3, у зв'язку з чим не було отримано письмової згоди чоловіка на відчуження спірного майна.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19.10.2009 року визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1; визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку та земельної ділянки розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2010 року залишено без змін та набрало чинності 11.02.2010 року.

Після визнання недійсними договорів купівлі-продажу відповідач кошти позивачу не повернула.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 216, 536, 625, 1212, 1214 ЦК України, ухвалив рішення, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідачем були отримані кошти за договором завдатку від 01.12.2007 року та договором купівлі-продажу від 28.12.2007 року, укладеними між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, не підтверджують факт отримання таких коштів саме від ОСОБА_1, а той факт, що позивачем було укладено кредитний договір на отримання 51 990 дол.США. не свідчить про передачу цих коштів ОСОБА_5 Тобто, будь-яких належних та прямих доказів отримання ОСОБА_2 від позивача коштів у сумі 50 000 доларів США матеріали справи не містять.

Належність та допустимість доказів регламентуються ст.ст. 77, 78 ЦПК України за якими, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання в апеляційній скарзі на показання свідків, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за відсутності письмових доказів поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися факт отримання грошових коштів.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи, що в даній справі повернення коштів відбувається як наслідок недійсності правочину, а не договірного грошового зобов'язання, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що позивачу підлягають поверненню проценти за користування безпідставно набутими коштами.

Доводи апеляційної скарги щодо суперечливості пояснень відповідача ОСОБА_2 в судових засіданнях суду першої інстанції додаткового правового аналізу не потербують, оскільки були предметом розгляду суду першої інстанції та їм надана відповідна оцінка, з якою погоджується колегія суддів.

Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності судового рішення висновки суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з ними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04).

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати, понесені позивачем в зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова