Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 640/11993/15-ц

провадження № 61-31320св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Восьма Харківська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Восьма Харківська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 до 05 листопада 1991 року, від якого в них є син ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 1990 року вона та ОСОБА_4 працювали викладачами у музичній школі № 9 м. Харкова, де у них зав`язалися стосунки, внаслідок яких у 1995 році вони уклали шлюб та почали разом мешкати у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ними проживала мати ОСОБА_4 - ОСОБА_2

11 червня 1996 року шлюб розірвано, спільних дітей немає. 11 листопада

1998 року ОСОБА_4 та його мати придбали квартиру АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 був хворою людиною, з дитинства мав неправильно сформований хребет, деформацію грудної клітини. З 2000 року він лікувався у Харківській міській клінічній лікарні № 14 з діагнозом: глаукома правого ока, практично відсутність зору лівого ока та невропатія обох очей, інвалід другої групи по зору. Внаслідок захворювання на кутову глаукому та невропатію обох очей, він дуже погано бачив, повільно ходив і часто падав, а тому потребував сторонньої допомоги. Крім того, він хворів на гіпертонічну хворобу ІІ ступеня, ішемічну хворобу серця, атеросклеротичний кардіосклероз першого ступеня, артеріосклероз аорти, венних церебральних артерій, у зв`язку з чим лікувався у поліклініці Харківської міської клінічної лікарні № 27.

З серпня 2006 року вона проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_3 . У період спільного проживання між нею та ОСОБА_4 склалися усталені відносини, притаманні подружжю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом вирішували питання життєдіяльності сім`ї, вона доглядала за ним та надавала необхідну допомогу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належну йому Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 . У встановлений законом строк вона звернулася до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але за відсутності документів на підтвердження родинних відносин з померлим, їй було рекомендовано звернутися до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем.

Посилаючись на наведене, просила встановити факт її проживання з

ОСОБА_4 однією сім`єю у період з серпня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом, визнати її право на спадкування за законом зі спадкоємцями першої черги, та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частини квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю, в період з серпня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнано ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано право на спадкування ОСОБА_1 за законом разом зі спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позивачем факту спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю в період, зазначений у позовній заяві, що підтверджується показами свідків ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також наданими позивачем письмовими доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 , суд виходив із того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Зі змісту статей 1296-1299 ЦК України вбачається, що питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оскільки ОСОБА_1 не було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, а лише роз`яснено необхідність надання документів на підтвердження родинних відносин зі спадкодавцем чи безпосередньо звернення до суду для встановлення такого факту, відсутні правові підстави для задоволення її позову в цій частині.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року виправлено описку в ухвалі Київського районного суду м. Харкова про відкриття провадження у справі від 27 липня 2015 року та рішенні Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року, якою у абзаці другому описової частини ухвали та абзаці другому резолютивної частини рішення правильно зазначено прізвище померлого - « ОСОБА_4 ».

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що з наданих позивачем доказів неможливо встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , оскільки, крім показів свідків, які в свою чергу є друзями та родичами позивача, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач та померлий проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, а також взаємні права та обов`язки. Доведеність обставин спілкування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у заявлений період, догляд за ним, як і долучення позивачем до матеріалів справи медичних довідок та карток амбулаторного хворого

ОСОБА_4 , не є достатніми доказами на підтвердження факту проживання зазначених осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій заявник просила скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на помилковість висновку апеляційного суду про недоведеність факту її проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю у період з серпня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності доводять протилежне і не були спростовані відповідачем, зокрема, покази свідків, фотознімки, висновок Київського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області від 30 березня 2015 року, вимога до ОСОБА_2 про повернення її речей. Апеляційний суд також проігнорував диск з відеозаписом інтерв`ю ОСОБА_4 , в якому він називав її своєю дружиною. Необгрунтованими також є посилання апеляційного суду на те, що надаючи оцінку показів свідків, суд першої інстанції, не урахував характер особистих взаємовідносин позивача та заявлених нею свідків, показання яких не підтверджують факт наявності у сторін взаємних прав та обов`язків, спільного побуту, виникнення та існування уставлених відносин, притаманних подружжю.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, мотивований тим, що оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

30 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

ОСОБА_1 оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частини квартири АДРЕСА_2 не оскаржує, а тому в цій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку не переглядаються.

Установлені судами фактичні обставини справи

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 01 грудня 1995 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали в належній ОСОБА_1 квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , разом із матір`ю ОСОБА_4 - ОСОБА_2 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 1998 року

ОСОБА_4 та його мати - ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 56,8 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири

АДРЕСА_2 .

За життя ОСОБА_4 заповіт не складав, спадкоємцями за законом першої черги є його мати ОСОБА_2 та його син від першого шлюбу ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, звернувшись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України ).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах, утримання житла, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю з спадкодавцем, ОСОБА_1 вказувала, що з серпня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2, вона проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю, вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права і обов`язки.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не має права збирати докази за власною ініціативою.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не надала переконливих належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між нею та померлим ОСОБА_4 під час їх спільного проживання склалися усталені стосунки, притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також взаємні права та обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги про те, що при вирішенні справи суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , на підставі яких суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з серпня 2006 року проживали разом у квартирі АДРЕСА_2 , як чоловік та дружина і між ними склалися стосунки приманні подружжю, є неспроможними, оскільки апеляційний суд урахував покази зазначених свідків, але за відсутності допустимих доказів, зокрема письмових доказів, які б у сукупності з поясненнями свідків були переконливими та достатніми на підтвердження зазначених обставин, дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність заявником її вимог.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки апеляційного суду, який надав їм належну правову оцінку. Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин, застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак