Провадження № 6/761/1047/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Фролової І.В.,

при секретарі: Бордусенко Б.С.,

за участі:

представника заявника: ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві старший державний виконавець Рибчинський Олександр Володимирович про скасування ухвали про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2019 року заявник ОСОБА_3 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаною заявою, в якій просила суд: скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Свою заяву заявник обґрунтовував тим, що на примусовому виконанні старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві Рибчинського Олександра Володимировича знаходиться зведене виконавче провадження №57031017 стосовно ОСОБА_3 . Постановою від 03 квітня 2019 року Київський апеляційний суд скасував ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2018 року та постановив нову, якою задовольнив подання виконавця та тимчасово обмежив у праві виїзду за кордон ОСОБА_3 . Заявник дізналася про наявне виконавче провадження та обмеження у праві виїзду за кордон лише 18 червня 2019 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження у зв`язку з чим постала необхідність подання даної заяви. Так, відповідно до матеріалів справи виконавче провадження відкрито 10 травня 2017 року. За період з 10 травня 2017 року по теперішній час, державним виконавцем не було застосовано будь-яких визначених законом дій щодо стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів. Натомість, державний виконавець формально звернувся до більшості банківських установ та, згодом, звернувся до суду з поданням про обмеження права виїзду за кордон. У зв`язку з чим, заявник була змушений звернутися до суду.

В судових засіданнях представник заявника подану заяву підтримав і просив суд її задовольнити.

Заінтересована особа в судовому засідання, просила суд відмовити в даній заяві в повному обсязі у зв`язку з тим, що заявник починаючи з 2016 року, ухиляється від виконання указаних зобов`язань на суму понад 7, 5 мільйонів гривень, при цьому заявник регулярно перетинає кордон України.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін у виконавчому провадженні, дослідивши матеріали, якими заявник (боржник) обґрунтовував подану заяву, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду заяви і вирішення її по суті, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою від 03 квітня 2019 року Київський апеляційний суд скасував ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2018 року та постановив нову, якою задовольнив подання виконавця та тимчасово обмежив у праві виїзду за кордон ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент постановлення ухвали, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007р. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, № 43, §60)».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Звертаючись до суду з вказаною заявою, заявник зазначав підстави для задоволення поданої ним заяви, у зв`язку з тим що остання працює у Виробничому підрозділі вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський і зараз займає посаду провідника пасажирського вагона у відділі Київський резерв провідників пасажирських вагонів та ЛНП (цех 6).

Однак, надана заявником, в якості письмових доказів довідка про те, що вона дійсно працює у Виробничому підрозділі вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський і зараз займає посаду провідника пасажирського вагона у відділі Київський резерв провідників пасажирських вагонів та ЛНП (цех 6), не свідчить про необхідність в терміновому перетині кордону України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що подана заява є необґрунтованою та відсутні правові підстави для скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, при цьому судом враховано, що обраний заявником спосіб захисту є неналежним.

Керуючись ст.ст. 258-261,, 263, 268, 272, 353-355, 441, 446 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві старший державний виконавець Рибчинський Олександр Володимирович про скасування ухвали про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України - залишити без задоволення.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: