Провадження №2/200/815/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

03 грудня 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Яковенко А.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради в інтересах якої також діє прокуратура Дніпропетровської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петрушенська Інна Романівна про визнання недійсним правочину та касування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом у якому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 10.08.2016, що кладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською Інною Романівною та зареєстрований за №3365. Скасувати запис про право власності ОСОБА_2 , №15893530 на квартиру АДРЕСА_1 , що внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушевською І.Р. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження, індексний номер 30926377 від 13.08.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка на якій розташовано самочинне нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 ), належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності та ніколи не передавалась ОСОБА_1 під будівництво, право власності чи користування за ОСОБА_1 не оформлювалось. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2016 року визнано за ОСОБА_1 право власності зокрема і на квартиру АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 ( АДРЕСА_5 ) без додаткового акту вводу в експлуатацію та 29.07.2016 року внесено запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на зазначену квартиру. В подальшому рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2016 року було скасовано, проте під час звернення із заявою про скасування реєстрації права власності з`ясувалося, що 10.08.2016 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №3365 продав ОСОБА_2 об`єкт житлової нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Враховуючи, що ОСОБА_1 не введено об`єкт нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку, а тому у нього і не виникло право власності на спірну квартиру.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 09 жовтня 2019 року прийнято справу до провадження та постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач не надав суду заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, та не надав відзиву на позов, в зв`язку з чим суд розглядає справу за наявними в ній доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено наступне.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2016 року у справі № 202/3999/16-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно.

Вказаним рішенням суду визнано за ОСОБА_1 право власності, серед іншого майна, на квартиру АДРЕСА_6 ( АДРЕСА_5 ). без додаткового акту вводу в експлуатацію (а.с. 10-15).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 17-19), вбачається, що 29 липня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2016 року на вказану квартиру, номер запису № 15695234

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2016 року заочне рішення від 04.07.2016 року у справі № 202/3999/16-ц скасовано, та справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 16).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 28.07.2017 року відмовлено представнику Дніпровської міської ради у скасуванні запису про право власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним № 01, оскільки запис про право власності, що підлягає скасуванню, вже припинено у зв`язку із реєстрацією переходу права власності до іншого суб`єкта права (а.с. 20).

10 серпня 2016 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 об`єкт житлової нерухомості загальною площею 59,5 кв.м. житловою площею 13.2 кв.м., опис: в житловому будинку літ. А-8, яка складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3- кухня-вітальня, 4- житлова кімната , за адресою АДРЕСА_7 ( АДРЕСА_5 ). що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 10.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенської І.Р.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Дніпровська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами статей 317, 319, 658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Статтею 203 ЦК України, визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Виходячи з аналізу загальних принципів цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд виходить з того, що якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинено один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то правильним є визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 06.06.2019 року у справі № 522/3031/15-ц.

При цьому, встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого ухвалою від 08.08.2016 року, що свідчить про вибуття майна з володіння власника поза його волею та є підставою для застосування положень ст. 388 ЦК України.

Рішення суду про задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

З урахуванням зазначеного, захист прав та інтересів Дніпровської міської ради в обраний нею спосіб не можна визнати ефективним, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 у разі відмови у задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 203,215,258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенська Інна Романівна про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Е.В. Женеску