Справа № 454/1324/18 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/1720/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 15 березня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Веремчука О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди її батька. Вимоги мотивує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано 17.10.2013 року. Від шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 08.05.2014 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_4 , з яким вони виїхали за кордон в Італію, де у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час вона із чоловіком та сином проживають в Італії в м. Вальданьо у спільній квартирі. Позивачем отримано дозвіл на проживання в Італії до 27.02.2020 року, а її чоловік та син мають необмежений дозвіл на проживання без терміну дії. Дохід її чоловіка у вигляді заробітної плати за 2017 рік становить 19 242, 37Євро, а у 2018 році заробітна плата становить вже 2 108, 73 Євро у місяць. Зазначає, що відповідач не погоджується надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки у Італію, хоча даний виїзд відповідатиме якнайкращому забезпеченню її інтересів, зокрема, дасть змогу перебувати їй та спілкуватися із матір`ю та рідним братом, перебувати у сімейному середовищі, у належних побутових умовах, сприятиме її вихованню, відпочинку, розширенню кругозору та розвитку.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 15 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач ОСОБА_1 оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, а викладені висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що суд першої інстанції змінив предмет спору, оскільки виходив з того, що позивач просила надати дозволи на багаторазові виїзди доньки за межі України на майбутнє до 2020 року, тоді як у позовній вона просила надати дозвіл на виїзд дитини за межі України з дня ухвалення судом рішення і до 26.02.2020 року, тобто з визначенням його початку і закінчення.

Зазначає, що відповідач безпідставно не надає дозвіл на виїзд дитини, при цьому нею не цікавиться, оскільки вільний час проводить з друзями. Дитина не бажає бути з відповідачем, оскільки він не дозволяє їй бути з матір`ю. У 2017 році відповідач прийшов до доньки сім разів, у 2018 році один раз, і лише після її звернення в травні 2018 року до суду за дозволом на виїзд дитини, почав приходити частіше. Участь відповідача в утриманні доньки зводиться до сплати аліментів в розмірі 500 грн. 00 коп. на місяць та купівлі декілька разів на рік фруктів.

Звертає суду увагу суду на те, що на даний час перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , який має офіційне працевлаштування та дозвіл на постійне проживання у Італії. Вона ж має дозвіл на проживання до 27.02.2020 року. Періодично перебуває, то в Україні, то в Італії. На даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Сім`я забезпечена власним житлом у м. Валданьо. Теперішній чоловік має хороші стосунки з її донькою ОСОБА_6 , бажає її утримувати, водночас донька називає його «татом» і також бажає відвідати Італію.

Вважає, що суд першої інстанції узагальнено та формально підійшов до розгляду справи, не врахував загрози використання права відмови у наданні дозволу на виїзд дитини інструментом впливу, особливо у відносинах колишнього подружжя, враховуючи наявність між сторонами неприязних відносин, та не вивчив детально ситуації шляхом повного і всебічного з`ясування обставин справи, надавши при цьому пріоритет правам відповідача перед правами дитини.

Застосовуючи положення ст.11 Конвенції про права дитини, суд не врахував, що вказана Конвенція не забороняє (не унеможливлює) надання дозволу на виїзд дитини за кордон з одним з батьків за рішенням суду при відсутності згоди другого з батьків, і таке питання відноситься до внутрішнього національного права договірної держави. Метою Конвенції є забезпечення негайного повернення дітей незаконно переміщених до договірної держави або утримуваних у них, встановлюючи відповідні спеціальні процедури повернення.

Тоді як виїзд дитини за межі України у супроводі одного з батьків без згоди та супроводу іншого з батьків на підставі рішення суду про дозвіл на такий виїзд є законним, оскільки передбачений п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України. Вказане залишилось поза увагою суду.

Обставини, на які послався суд - неприязні відносини між сторонами, відсутність відповідного запрошення, медичних рекомендацій та підтвердження забезпечення дитини проїзними документами для повернення в Україну, не стверджують, що позивач має намір її незаконно утримувати за кордоном чи не повернути її з-за кордону. Вважає, що суд першої інстанції виходив лише з припущень, що суперечить ч. 6 ст. 81, ч. 5 ст. 263 ЦПК України.

В порушення п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України суд не надав у рішенні оцінки наведеним обґрунтуванням позову про те, що виїзд доньки рам з нею до Італії відповідає вимозі якнайкращого забезпечення її інтересів, зокрема дасть змогу їй перебувати та спілкуватись з матір`ю та рідним братом, перебувати в сімейному середовищі, в належних побутових умовах, сприятиме її вихованню, відпочинку, розширенню її кругозору, гармонійному духовному, моральному та соціальному розвитку, попри те, що такі відносяться до предмету спору, і будь-яких мотивів у їх спростування не навів.

Зазначає, що на даний час з чоловіком забронювали відпочинок на Адріатичному морі в липні 2019 року на 4 осіб. Попри незгоду відповідача на її виїзд та відмову судом першої інстанції у наданні дозволу на виїзд, позивач не може відмовити рідній доньці у відпочинку.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 15 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує про те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними і на увагу не заслуговують, тому таку слід залишити без задоволення. В той же час рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а відтак, таке слід залишити без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Обоє подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.08.2010 року, який згідно рішення Сокальського районного суду від 17.10.2013 року розірвано.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сторони - ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

Із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 вбачається, що 08.05.2014 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_4 .

Згідно копії витягу з реєстрації актів про народження від 05.05.2017 року у позивача ОСОБА_9 у шлюбі із ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Валданьо, Італія.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_9 документована дозволом на працевлаштування у Італії, що виданий 11.10.2017 року в м. Віченца та дійсний до 27.02.2020 року.

В той час, встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_11 та їх син ОСОБА_12 документовані дозволами на проживання в Італії без терміну дії.

Із копії нотаріально складеної заяви від 29.04.2015 року в м. Вальданьо, встановлено, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 придбали по 1/2 частині кожен квартири в АДРЕСА_1 .

Малолітня ОСОБА_7 , 2012 року народження є зареєстрованою та проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 , братом ОСОБА_12 , дідусем ОСОБА_15 та бабусею ОСОБА_16 в АДРЕСА_2 та навчається в Волицькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів з 01.09.2018 року. До цього відвідувала Волицький дошкільний навчальний заклад.

Згідно розпорядження Сокальської РДА № 341 від 04.08.2016 року, визначено спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дочки ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та спілкування із нею.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності 01 жовтня 2016 року, виключивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки незазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини, часу початку та закінчення поїздки (позивачем обрано період з дня ухвалення рішення і до 26.02.2020 року), а також не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України (забезпечення дитини проїзними квитками для повернення в Україну) виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Незазначення цих обстави та їх недоведення позивачем створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

При цьому, сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки (позивачем не вказана) та період поїздки.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд першої інстанції не взяв до уваги найкращі інтереси дитини, не заслуговують на увагу, оскільки суд правильно виходив із того, що чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано.

Також колегія суддів виходить з того, що малолітня дитини навчається у школі за фактичним місцем свого проживання, і надання дозволу на такий тривалий час, зокрема і під час навчального року, може негативно вплинути на здобуття дитиною освіти. В результаті надання дозволу також стане неможливим в повному обсязі виконання розпорядження Сокальської РДА № 341 від 04.08.2016 року про визначення способів участі у вихованні дитини. А з огляду на пояснення, надані теперішнім чоловіком позивача, про те що він не заперечуватиме якщо дитини його дружини від першого шлюбу буде проживати з ними в Італії, у спосіб подання даного позову може бути вирішений спір про визначення місця проживання дитини.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Доводи апеляційної скарги фактично зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку, тому висновків суду вони не спростовують.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч.5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 15 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.