Справа № 128/2845/18
Провадження № 22-ц/801/886/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 рокуСправа № 128/2845/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 березня 2019 року, ухваленого суддею Саєнко О.Б. в м.Вінниці, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визначення додаткового строку для відчуження земельної ділянки,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визначити йому додатковий строк для відчуження земельної ділянки серії НОМЕР_1 , площею 2,4898 га, яка розміщена на території Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер НОМЕР_2 , з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і належить йому на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_1 від 12.04.2004, що виданий на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 16.07.2004 №605 - на три місяці з часу вступу рішення суду в законну силу.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 12.10.2004 йому на праві власності належить земельна ділянка площею 2,4898 га, яка розміщена на території Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер НОМЕР_2 , з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач вказує, що 23.05.2005 він отримав громадянство Російської Федерації. Протягом 2005-2018 років не мав можливості оформити договір купівлі-продажу земельної ділянки через об`єктивні обставини. Територію Російської Федерації протягом 2005-2018 років не покидав, у відпустці не перебував, проживав постійно за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 . Крім того, з 2005 року ОСОБА_1 у відпустці не був, відпустка йому не надавалась.

Посилаючись на ч. 1 ст. 127 ЦПК (право суду поновити учаснику справи пропущений процесуальний строк, встановлений законом), а також ст.ст. 22, 81, 145 Земельного Кодексу України, просить суд визначити йому додатковий строк для відчуження земельної ділянки.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Богословський С.В. подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовну заяву у повному обсязі, визначивши позивачу додатковий строк для відчуження земельної ділянки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про виникнення у позивача права власності на земельну ділянку з 04.10.2017, а також про надання позивачем для державної реєстрації паспорту громадянина України; судом не враховано надані позивачем докази щодо його постійного знаходження з 2004 року на території Російської Федерації, а також те, що з 2005 року у відпустці він не перебував; відповідачем визнано позовні вимоги, однак, в рішенні не зазначено про визнання позову відповідачем та про не заперечення щодо його задоволення.

Жабелівська сільська рада у поданій заяві не заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Встановлено, що 12 жовтня 2004 року ОСОБА_1 на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 16 липня 2004 року №605 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , площею 2,4898 га, яка розташована на території Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер НОМЕР_2 , з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.4).

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент отримання державного акту), право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Як стверджується позивачем та не заперечується відповідачем, право власності на земельну ділянку, яка розташована на території Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, у нього виникло в 2004 році, що підтверджується вказаним державним актом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

ОСОБА_1 04 травня 2005 року отримав громадянство Російської Федерації (а.с.7).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду.

У разі невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом, право власності на земельну ділянку припиняється (п. е ч. 1 ст. 140 ЗК України).

При розгляді апеляційної скарги представником позивача підтверджено, що до даних правовідносин слід застосувати аналогію закону і саме з цього виходив позивач, обираючи спосіб захисту.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за своїм змістом та конструкцією вимоги позову побудовані по аналогії закону - за аналогією вимог ч. 3 ст. 1272 ЦК України щодо визначення спадкоємцю додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Зміст аналогії закону розкритий в статті 8 ЦК України, відповідно до якої якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У даному випадку підстави для застосування аналогії закону відсутні, оскільки спірні правовідносини врегульовані нормами Земельного кодексу України (ст. 145 ЗК України щодо відчуження земельної ділянки та ст. 140 ЗК України щодо припинення права власності на земельну ділянку).

Крім того, посилання позивача на статтю 127 ЦПК, яка регулює поновлення процесуальних строків, є безпідставним.

Преклюзивні строки - це час, закінчення якого тягне за собою втрату самого права на власність, на користування чи на володіння.

Оскільки зі спливом одного року для відчуження земельної ділянки право власності на підставі ст. 140 ЗК України припиняється, то строки, передбачені ст. 145 ЗК України, є припинальними (преклюзивними).

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу того, що судом першої інстанції не прийнято до уваги визнання позову відповідачем та про відсутність ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, то колегія суддів зазначає, що визнання позову відповідачем приймається судом в разі, коли позивач висуває вимогу (зокрема зобов`язального характеру) до відповідача.

У даному випадку сільська рада, до якої не висувається жодної вимоги, зазначена відповідачем з формальних підстав.

Зазначення сільською радою у заяві про визнання нею позову та вимог апеляційної скарги - це позиція відповідача з приводу заявлених позовних вимог, а не його визнання позову.

Крім того, належна позивачу земельна ділянка видана на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЗК України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб, а також у визначених випадках за межами населених пунктів.

Отже, відповідачем має бути державна адміністрація, а не сільська рада.

У зв`язку із вищевикладеним, інші доводи апеляційної скарги правового значення не мають, а відтак всі інші обставини у справі (проживання ОСОБА_1 в Російській Федерації з 2004 року без в`їзду на територію України; отримання паспорта громадянина Російської Федерації в 2015 році тощо) дослідженню та оцінці не підлягають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційні скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а відтак не дають підстав вважати про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2019 року

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.С. Панасюк

Т.М. Шемета