Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 357/11620/16-ц

провадження № 61-8104св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Білоцерківський національний аграрний університет,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2017 року у складі судді Кошель Л. М. та постанову Київського апеляційного суду

від 14 березня 2019 року у складі колегії суддів: Журби С. О.,

Приходька К. П., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року Білоцерківський національний аграрний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працювала у Білоцерківському національному аграрному університеті за строковим трудовим договором на посаді асистента кафедри філософії та політології.

На підставі ордеру від 01 жовтня 2008 року № 467 ОСОБА_1 та членам її сім`ї для тимчасового проживання на період роботи в університеті була надана кімната АДРЕСА_1 .

Разом з тим, наказом від 25 березня 2009 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за згодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, проте відповідачі відмовилися добровільно звільнити займане житлове приміщення, тому позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 26 квітня 2010 року у справі № 2/1653, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову Білоцерківського національного аграрного університету до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про виселення. Вказаним рішенням у справі

№ 2/1653 встановлено, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, з якою проживали її неповнолітні діти, тому в задоволенні позову відмовлено з цих підстав.

Ураховуючи те, що діти ОСОБА_1 : ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , досягли повноліття, позивач вважав, що у нього знову виникли підстави для звернення до суду з цим позовом, оскільки ОСОБА_1 працювала у Білоцерківському національному аграрному університеті за строковим трудовим договором (контрактом), який було припинено по його закінченню, тому відповідачі підлягають виселенню зі спірного житлового приміщення відповідно до вимог частини першої статті 132 ЖК України.

На підставі викладеного Білоцерківський національний аграрний університет просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3

з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 02 лютого 2017 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Білоцерківського національного аграрного університету судові витрати по 459,33 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після припинення трудових відносин з позивачем, ОСОБА_1 підлягала виселенню з гуртожитку на підставі частини першої статті 132 ЖК Української РСР, однак її не було виселено у зв`язку з тим, що вона є одинокою матір`ю з неповнолітніми дітьми, які проживали з нею.

Молодший син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнув повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже, з цієї дати відпали обмеження щодо виселення відповідачів з гуртожитку, встановлені статтею 125 ЖК України.

Суд вважав, що у спірних правовідносинах початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати з дня досягнення повноліття молодшим сином ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , а саме з ІНФОРМАЦІЯ_2. Саме після настання цієї дати у позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року

(у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Кашперської Т. Ц., Сушко Л. П.) рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 02 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовано всі обставини справи, доказам надана належна правова оцінка, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що є рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня

2010 року про відмову в задоволенні позову про той самий предмет із тих самих підстав та пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду, не заслуговують на увагу.

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року (у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.) ухвалу апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції не встановив, чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла, виселенні із займаної кімнати у гуртожитку, чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення відповідачів, та самих відповідачів, які не мають іншого житла, не взяв до уваги факт законного вселення відповідачів у спірне приміщення та строк їх проживання у кімнаті гуртожитку після звільнення ОСОБА_1 з роботи у Білоцерківському національному аграрному університеті (близько 9 років), відсутність заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг та порушень правил проживання у гуртожитку.

Оскаржуваною постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна кімната

у сімейному гуртожитку університету на АДРЕСА_4 надавалася ОСОБА_1 для проживання на період її роботи в Білоцерківському національному аграрному університеті за строковим трудовим договором (контрактом), який було припинено відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

При цьому, після досягнення дітьми відповідача повноліття, остання втратила статус одинокої матері, а встановлені законом обмеження її виселення з житла припинили свою дію. За таких умов в силу частини першої статті 132 ЖК України ОСОБА_1 та члени її сім`ї підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Встановлені законом гарантії для відповідача щодо обмеження можливості її виселення з приміщення припинилися з моменту досягнення молодшим

з її дітей повноліття, відтак і передбачена законом можливість позивача заявити такі вимоги виникла з цього ж часу, що обумовлює початок обрахування строку позовної давності саме з ІНФОРМАЦІЯ_2 (часу досягнення повноліття ОСОБА_5 ). При цьому, позов було пред`явлено 21 жовтня 2016 року, що свідчить про відсутність пропуску позивачем строку позовної давності.

Крім того, апеляційний суд не вбачав порушення прав відповідачів, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 11 ЦПК України щодо пропорційності втручання в життя, оскільки таке втручання передбачене законом, переслідує легітимну мету.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що під час розгляду справи апеляційний суд всупереч вимогам частини першої статті 417 ЦПК України залишив поза увагою висновки, зазначені у постанові Верховного Суду

від 14 листопада 2018 року, не встановив, чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла, виселенні відповідачів із займаної кімнати у гуртожитку, чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення відповідачів, та самих відповідачів, які не мають іншого житла, не взяв до уваги факт законного вселення відповідачів у спірне приміщення та строк їх проживання у кімнаті гуртожитку після звільнення ОСОБА_1 з роботи, відсутність заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг та порушень правил проживання у гуртожитку.

Судами не досліджено зібрані у справі докази, не надано оцінку доводам скаржника та її представника та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень як в цілому, так і кожного доказу окремо.

Заявник вказує, що її права, гарантовані статтею 8 Конвенцією, були порушені.

Крім того, право на звернення до суду у позивача виникло після звільнення ОСОБА_1 , зокрема перебіг строку розпочався з 25 березня 2009 року, тому має бути застосовано строк позовної давності.

Разом з тим, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2010 року, яким в задоволенні позову Білоцерківського національного аграрного університету до відповідачів про виселення відмовлено, набрало законної сили та не скасовано. Отже спірні правовідносини вирішені судовим рішенням, яке набрало законної сили, тому суд першої інстанції зобов`язаний був відмовити у відкритті провадження у справі.

Судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, чи наявне

у відповідачів інше придатне для проживання житло, чи скасовано ордер на тимчасове житлове приміщення № 467 адміністрацією навчального закладу. В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що відповідачі не проживають у спірній кімнаті. Відповідачі проживають

у гуртожитку з 2008 року та за весь час не порушували правила проживання

у гуртожитку, комунальні та поточні платежі сплачували вчасно та

у повному обсязі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (діти відповідача ОСОБА_1 ) у даний час є студентами Ужгородського національного університету, однак вони не забезпечені іншим житлом за місцем навчання, що підтверджується довідкою, яка міститься в матеріалах справи.

У матеріалах даної справи відсутні письмові докази, чи свідчення свідків, які б підтверджували, що відповідачі не проживають у спірній кімнаті, тому висновки судів у цій частині є безпідставними.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до наказу від 19 червня 2008 року

№ 140/ОС ОСОБА_1 призначена на посаду асистента кафедри філософії та політології Білоцерківського національного аграрного університету за контрактом терміном на п`ять років з 18 червня 2008 року.

Згідно з наказом Білоцерківського національного аграрного університету від 14 серпня 2008 року № 219/ О ОСОБА_1 надано кімнату АДРЕСА_1 для проживання з сім`єю (діти: ОСОБА_3 , 1996 року народження, ОСОБА_2 , 1998 року народження) на період роботи в університеті згідно із заявою ОСОБА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_1 із сім`єю в складі 3 осіб надано ордер

від 01 жовтня 2008 року № 467 на право заняття у сімейному гуртожитку квартири АДРЕСА_1 , площею 17,44 кв. м, яка складається з однієї кімнати.

Вказаний ордер ОСОБА_1 отримала 06 жовтня 2008 року.

Суди також встановили, що будинок АДРЕСА_4 зареєстрований як сімейний гуртожиток Білоцерківського національного аграрного університету та обліковується на його балансі.

Відповідно до наказу від 25 березня 2009 року № 57/ОС ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 25 березня 2009 року за згодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2010 року у справі № 2-1653, яке набрало законної сили, Білоцерківському національному аграрному університету відмовлено

у задоволенні позову до ОСОБА_1 про виселення.

Під час розгляду справи № 2-1653 встановлено, що на час звільнення з роботи ОСОБА_1 була одинокою матір`ю, яка проживала з неповнолітніми дітьми, отже відповідно до статті 125 ЖК Української РСР її не можна було виселити.

Молодший син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнув повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено, що на момент звернення позивача до суду у кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Відповідно до довідок адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 02 листопада 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

Суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є студентами Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» (далі - ДВНЗ «Ужгородський національний університет»).

Згідно з довідкою ДВНЗ «Ужгородський національний університет»

від 27 квітня 2017 року ОСОБА_2 не зареєстрований у студентському гуртожитку № 2 ДВНЗ «Ужгородський національний університет » на

АДРЕСА_5 .

Відповідно до довідки ДВНЗ «Ужгородський національний університет»

від 27 квітня 2017 року ОСОБА_3 не зареєстрований у студентському гуртожитку № 4 ДВНЗ « Ужгородський національний університет» на

вул. Університетська , 12 у м. Ужгороді.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав

і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Установлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є користувачами житлового приміщення - кімнати в гуртожитку на підставі ордеру від 01 жовтня 2008 року № 467.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_1 вказувала, що спірне житло є її єдиним місцем проживання та її дітей: ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 , іншого житла вони не мають, а вимога позивача порушує її права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Вказувала, що відповідачі за весь час проживання у гуртожитку не порушували встановлені правила проживання у ньому, комунальні та поточні платежі сплачували вчасно та у повному обсязі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Як встановлено вище, відповідно до довідок адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 02 листопада 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що між ним та

ОСОБА_1 . припинилися трудові відносини, тому вона зобов`язана звільнити зайняте у гуртожитку приміщення.

Разом з тим, навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.

Отже, сам факт припинення між Білоцерківським національним аграрним університетом та ОСОБА_1 . трудових відносин не є безумовною підставою для виселення останньої.

Апеляційний суд на вказані обставини та норми права уваги не звернув, тому дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_1 .

Крім того, апеляційний суд у порушення вимог частини першої

статті 417 ЦПК України під час нового розгляду справи залишив поза увагою вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду

від 14 листопада 2018 року, якою ухвалу апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так, апеляційний суд не встановив, чи мають інше місце проживання

ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які тривалий час проживають у спірному приміщенні (з 2008 року), чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення колишнього працівника разом із сім`єю, та самим працівником, не взяв до уваги факт її законного вселення у спірне приміщення та строк їх проживання у кімнаті гуртожитку після звільнення з роботи у Білоцерківському національному аграрному університеті, відсутність заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг та порушень правил проживання у гуртожитку.

У справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини також зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відтак, навіть якщо врахувати, що позивач діє з метою задоволення інтересів інших викладачів в університеті та членів їх сімей, які мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням трудових правовідносин з Білоцерківським національним аграрним університетом, то пропорційність цій меті виселення відповідача, за відсутності в неї іншого житла, можливості винаймати інше житло та достатній рівень доходів для цього, викликає обґрунтовані сумніви та заперечення.

Матеріали справи не містять доказів наявності іншого житла у відповідачів, при цьому судами не досліджувалось питання рівня їх доходів.

Однак доведення пропорційності є основним завданням заявника про виселення і оцінка її судами повинна здійснюватися з врахуванням всіх обставин справи.

Пропорційність в даному випадку означає, що збалансовано легітимні потреби суспільства (забезпечення працівників університету житлом - кімнатами в гуртожитку) та особисті потреби відповідачів у житлі.

ЄСПЛ у своїй практиці у справах про виселення неодноразово вказував, що рішення повинні ґрунтуватися на належних підставах, з перевіркою необхідності такого заходу у демократичному суспільстві.

Так в справі «Йорданова та інші проти Болгарії» встановлено, що дійшовши висновку, що вселення не відповідало чинному законодавству, суди надали цьому першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Тому ЄСПЛ дійшов висновку, що підхід, застосований національними судами сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників.

Отже, у разі встановлення факту відсутності у ОСОБА_1 з її дітьми іншого житла, апеляційний суд повинен встановити, чи не буде виселення їх з кімнати гуртожитку, де вони проживають тривалий час, надмірним тягарем, чи не порушуватиме це право відповідачів на повагу до житла, яке ОСОБА_1 вважає своїм постійним місцем проживання та членів її сім`ї.

Таким чином, апеляційний суд у контексті обставин даної справи не оцінив пропорційність виселення відповідачів, зокрема чи буде це втручання в здійснення права на повагу до житла пропорційним легітимній меті та необхідним в демократичному суспільстві, враховуючи, що виселення є порушенням права, визначеного статтею 8 Конвенції у його найтяжчій формі.

Враховуючи, що питання виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які вселилися до спірної кімнати як члени сім`ї ОСОБА_1 , пов`язане із вирішенням спору в частині виселення відповідача ОСОБА_1 , окреме вирішення вказаних вимог є неможливим, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в повному обсязі з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська