Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 336/310/14-ц

провадження № 61-9000св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Краснощокова Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року у складі судді Кляшторного В. С. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року у складі колегії суддів: Осоцького І. І., Кухаря С. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи», товариство) звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 060 472,56 грн, яка складається з 584 855,81 грн заборгованості за кредитом, 347 453,39 грн заборгованості за відсотками, 128 163,36 грн пені за останній рік.

В обґрунтування заявлених вимог товариство посилалося на те, що Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 25 квітня 2008 року уклали кредитний договір № 0703/0408/71-076.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС - Комерцбанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), укладено договір факторингу № 15, за умовами якого ПАТ «Сведбанк» відступає фактору (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») свої права вимоги щодо сплати заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги, щодо сплати заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржникам щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема, і права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, і комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, внаслідок чого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні за договором № 0703/0408/71-076 від 25 квітня 2008 року, позичальником за яким виступає ОСОБА_1 .

В забезпечення належного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_3 25 квітня 2008 року укладені договори поруки № 0703/0408/71-076-Р-1 та № 0703/0408/71-076-Р-2 відповідно.

У зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань зі сплати заборгованості за кредитним договором, виникла заборгованість у розмірі

1 060 472,56 грн, яка включає в себе заборгованість за кредитом, відсотками та пенею за останній рік.

ТОВ «Кредитні ініціативи» зверталося до відповідачів з вимогою про досудове врегулювання спору, однак направлені вимоги виконані ними не були.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 08 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що одночасне звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить боржнику, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та стягнення суми боргу з основного боржника призведе до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно. Вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сума заборгованості, заявлена позивачем до сплати не відповідає сумі заборгованості, що була передана ПАТ «Сведбанк» ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а тому суд уважає, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказаними розрахунок заборгованості. Оскільки не підлягають задоволенню позовні вимоги до боржника, то задоволенню не підлягають вимоги і до поручителів.

Крім цього вимоги заявлені товариством до поручителів також не підлягають задоволенню з підстав припинення поруки, що підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Враховуючи реалізацію ВАТ «Сведбанк» права на дострокове повернення кредиту умови кредитного договору змінено, у тому числі і пункт 10.11 кредитного договору в частині прав банку вимагати повернення кредиту протягом 10 років, а тому товариство звернулося до суду з цим позовом поза межами позовної давності про застосування якої просили відповідачі.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Запорізької області рішенням від 12 липня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року змінив у частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване недоведеністю позивачем переходу до нього прав кредитора у кредитному зобов`язанні, а тому заявлені ним вимоги до ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Ураховуючи наявність судових рішень, які набрали законної сили, якими поруку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 припинено, вимоги товариства до поручителів задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та заперечень на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ТОВ «Кредитні ініціативи» просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року, і ухвалити нове рішення, яким позов товариства задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що до позовної заяви товариством долучені повідомлення ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про здійснення повних розрахунків між сторонами - з ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», проте апеляційний суд на це уваги не звернув.

Якщо за первинним договором перехід прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в розрахункову дату та після сплати фактором ціни продажу в повному обсязі, то за договором, укладеним між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» перехід прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в дату відступлення.

ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєстроване як фінансова установа розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 вересня 2008 року № 1121 за реєстраційним номером 13102248, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 15 вересня 2011 року.

Відступлення права вимоги є договірною передачею зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

ТОВ «Кредитні ініціативи» не потребує отримання генеральної ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, оскільки не здійснює жодних валютних операцій з валютними цінностями.

Суд не звернув уваги на те, що ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку було укладено договори факторингу, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором. В свою чергу представник позивача, на

вимогу суду, надав завірені належним чином копії банківської ліцензії ВАТ «Сведбанк» № 38 та дозволу з додатком № 38-2 на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Чинне законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора за договором факторингу існував чи існує обов`язок отримати ліцензію для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій, або діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від юридичних осіб.

Наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє права кредитора на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату за кредитом. ОСОБА_1 не надала доказів виконання рішення про звернення стягнення.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ЦК України.

Пунктом 10.11 кредитного договору сторони погодили, що позовна давність за будь-якими вимогами банку, що випливають з цього договору, встановлюються тривалістю десять років.

Правочин щодо збільшення строку позовної давності вчинено у встановленій законом формі та підписаний власноручно відповідачем і цей факт нею не оспорюється.

Товариство надало документ, який повністю відображає стан заборгованості відповідача, натомість відповідач даний розрахунок заборгованості не спростував, контррозрахунок не надав, клопотань про призначення економічної експертизи не заявляв на протязі всього проміжку часу слухання справи.

Крім цього розмір заборгованості перевірений та встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2010 року, яке набрало законної сили.

Відповідно до реєстру заборгованостей боржників та купівельної ціни до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги за кредитним договором у такому розмірі: 73 171 дол. США заборгованості за тілом кредиту; 34 120,11 дол. США заборгованості за процентами; 34 306, 76 дол. США заборгованості з пені.

Подальше нарахування процентів, комісій та погашення заборгованості за кредитним договором здійснювалося відповідно до Розділу 3 кредитного договору, адже умови основного зобов`язання залишилися незмінними.

Не можна брати до уваги факт встановлений рішенням суду, про те, що направлення банком листа-претензії до відповідача слід вважати зміною істотних умов договору та окремим правочином, оскільки у цьому випадку ВАТ «Сведбанк» не змінило строк виконання зобов`язання у зв`язку зі зміною умов договору, а застосувало як санкцію за порушення виконання зобов`язання вимогу про дострокове повернення кредиту.

Щодо стягнення заборгованості з поручителів слід зазначити, що пунктом 1 договорів поруки встановлено, що договір діє до 25 квітня 2032 року, а пунктом 10 визначено, що строком припинення поруки встановленої договором поруки є повне виконання своїх обов`язків, передбачених основним зобов`язанням. Проте станом на сьогодні заборгованість за кредитним договором не погашена.

Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не врахував суттєві обставини та не надав їм належної правової оцінки, неправильно кваліфікував правовідносини сторін, які випливають з встановлених обставин. Суд грубо порушив норми матеріального та процесуального права, що унеможливлює по суті встановлення фактичних обставин справи відповідно до підстав та змісту позовної заяви, що призвело до ухвалення незаконного рішення

13 жовтня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу, яке мотивоване тим, щодоводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, а тому на увагу не заслуговують.

Починаючи з 2014 року позивач мав право долучити будь-які документи до матеріалів справи, що стосуються підтвердження обставин переходу права вимоги до боржників АТ «Сведбанк», однак таких доказів не надав. Виключно позивач несе ризик ненадання вчасно та у повному обсязі всіх необхідних документів для розгляду справи у суді.

Відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження переходу прав від АТ «Сведбанк» до ТОВ «Кредитні ініціативи» у матеріалах справи уже є підставою

для відмови у задоволенні позовних вимог.

ТОВ «Кредитні ініціативи» не має жодних ліцензій на провадження факторингової діяльності, а має лише свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, видане Національною комісією з регулювання цінних паперів та фондового ринку, що прямо суперечить висновкам Верховного Суду України. В той час, як умови кредитного договору, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , передбачають погашення кредитних зобов`язань у доларах США без можливості встановлення такого еквіваленту у гривні.

Не заслуговує на увагу і посилання скаржника на дотримання позовної давності, оскільки воно повно та всебічно розкрито судом першої інстанції при прийнятті рішення.

Пунктом 3.8 кредитного договору передбачений механізм зміни умов до кредитного договору.

У матеріалах справи міститься повідомлення-вимога про дострокове повернення наданого кредиту, якою ВАТ «Сведбанк» повідомляло боржника про те, що відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, а також пункту 3.8 кредитного договору умови кредитного договору змінено, внаслідок чого банк набув право вимагати дострокового повернення суми кредиту, процентів та штрафних санкцій у розмірі 74 438,48 дол. США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2010 року у справі № 2-4341/2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2011 року у справі № 22-436/2011, встановлені факти направлення та отримання ОСОБА_1 повідомлення - вимоги про зміну умов кредитного договору від 25 квітня 2008 року № 0703/0408/71-076, а також дата зміни умов кредитного договору та обов`язку ОСОБА_1 погасити кредит в повному обсязі, тобто, з 04 лютого 2009 року.

Тобто, позовна заява ТОВ «Кредитні ініціативи» подана з пропуском позовної давності.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення заборгованості з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2014 року та рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2015 року, їх поруку визнано припиненою.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0703/0408/71-076, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 75 000 дол. США, на строк з 25 квітня 2008 року по 25 квітня 2032 року включно, на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

В забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору 25 квітня 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», а також між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» укладені договори поруки № 0703/0408/71-076-Р-2 та № 0703/0408/71-076-Р-1 відповідно, за умовами яких поручителі зобов`язалися перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту, згідно з кредитним договором, у сумі 75 000 дол. США,

строком до 25 квітня 2032 року, з процентною ставкою 12,5 % річних за їх використання.

25 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 0703/0408/71-076-Z-1, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору ВАТ «Сведбанк» направив боржнику лист-вимогу від 23 січня 2009 року № 04/127 про дострокове повернення наданого кредиту, якою ВАТ «Сведбанк» повідомляло ОСОБА_1 про те, що відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, а також пункту 3.8 кредитного договору умови кредитного договору змінено, внаслідок чого банк набув право вимагати дострокового повернення суми кредиту, процентів та штрафних санкцій в розмірі 74 438,48 дол. США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2010 року, ухваленим у справі № 2-4341/2010, позовні вимоги ПАТ «Сведбанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотечного договору від 25 квітня 2008 року № 0703/0408/71-076-Z-1, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2008 року, - шляхом продажу на публічних торгах за ціною, що буде встановлена в рамках виконавчого провадження відповідно до ринкової вартості зазначеного житлового приміщення. За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири задоволено вимоги ПАТ «Сведбанк» в сумі 673 737,21 грн у рахунок погашення заборгованості за кредитом, 20 507,37 грн у рахунок погашення пені за прострочення сплати заборгованості. Рішення набрало законної сили.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2014 року визнано припиненою поруку ОСОБА_3 за договором поруки № 0703/0408/71-076-Р-2, укладеним між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» 25 квітня 2008 року. Рішення набрало законної сили.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2015 року визнано припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки № 0703/0408/71-076-р-1, укладеним між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» 25 квітня 2008 року. Рішення набрало законної сили.

У зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань зі сплати заборгованості за кредитним договором, станом на 01 грудня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 1 060 472,56 грн, яка складається з 584 855,81 грн заборгованості за кредитом, 347 453,39 грн заборгованості за відсотками, 128 163,36 грн пені за останній рік.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від

інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 910/7038/17.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2. договору клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації.

З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору.

Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Матеріали справи містять повідомлення про повний розрахунок факторів із клієнтами у порядку та відповідно до встановлених умов договорів, як і акти прийому-передачі за договорами факторингу, так і витяг з реєстру заборгованості боржників.

Отже, внаслідок укладення цих договорів відбулася заміна кредитора, а саме - ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 25 квітня 2008 року № 0703/0408/71-076, позичальником згідно з яким є ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (зі змінами) право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» за договорами факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ураховую наведене, висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав уважати, що до позивача перейшло право вимоги до відповідачів є необґрунтованим та таким, що спростовується нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та доказами, що містяться в матеріалах справи, які залишені апеляційним судом поза увагою.

За вказаних обставин, Верховний Суд приймає аргументи касаційної скарги в частині набуття товариством прав кредитора щодо боржника ОСОБА_1 , і, відповідно, прав вимоги за даним позовом.

В той же час Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити у справі нове рішення в частині вимог заявлених до ОСОБА_1 виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з пунктом 3.9 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів, встановлених пунктом 3.1 договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, передбаченому договором.

У пункті 3.10 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення умов цього договору та/або умов іпотечного договору, що укладається між банком і позичальником відповідно до пункту 2.1 цього договору, вимога про виконання порушеного зобов`язання направляється банком позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною у реквізитах договору. Сторони досягли згоди, що датою, від якої розпочинається відлік зазначеного тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, що надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з повідомленням про вручення, або дата, зазначена у повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2010 року, ухваленого у справі № 2-4341/2010, установлено, що банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів і нарахованих штрафних санкцій, та, у зв`язку із невиконанням цієї вимоги у тридцятиденний строк, пред`явив до нього позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановив новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2010 року засвідчує такі зміни.

Положення статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів і штрафних санкцій шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами, оскільки строк кредитування закінчився з тридцять першого дня від дати, зазначеної на квитанції, що надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту.

Крім того, статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Право кредитора на нарахування неустойки за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або сплати процентів за користування кредитом передбачене пунктом 8.1 кредитного договору, згідно з яким позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості.

Оскільки пред`явленням вимоги про дострокове повернення кредиту банк змінив строк виконання основного зобов`язання, з чим погодився й суд, задовольнивши вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у повному обсязі, право кредитора на отримання передбаченої договором неустойки припинилося.

Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, згідно з якою Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше викладених Верховним Судом України висновків про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та штрафних санкцій.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув, не перевірив доводи позивача щодо невиконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, не дослідив і не оцінив зібрані у справі докази, зокрема розрахунки заборгованості, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи в указаній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду належить урахувати викладене, перевірити доводи ТОВ «Кредитні ініціативи» та надати їм належну правову оцінку; встановити дійсний розмір заборгованості ОСОБА_1 з урахуванням відсутності у кредитора права на отримання передбачених договором процентів і пені після закінчення строку кредитування; перевірити дотримання позивачем позовної давності для звернення до суду з цим позовом, з урахуванням заяви відповідача про її застосування та умов кредитного договору про її збільшення; дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Рішення судів у частині відмови в задоволенні позову товариства до поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , є законними і обґрунтованими, оскільки їх зобов`язання за договорами поруки, укладеними з ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 визнано з 05 серпня 2009 року припиненими на підставі судових рішень, які набрали законної сили, які є обов`язковими для всіх органів влади, установ, організацій та громадян, а тому встановлення додаткових підстав для відмови у задоволенні позову до цих відповідачів не потребується.

Аргументи касаційної скарги в указаній частині висновки судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними та тлумаченню норм права на власний розсуд.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

Є. В. Краснощоков

В. П. Курило