Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 522/20422/15-ц

провадження № 61-3394 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), ЛуспеникаД. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ»;

відповідач - ОСОБА_5;

треті особи: мале підприємство «ЛіКо» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, приватне підприємство «Науково-виробнича і торгівельно-комерційна фірма «Колібрі», товариство з обмеженою відповідальністю «Сплит Строй Система», приватне підприємство «РСМ-77»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2018 року у складі судді Загороднюка В. І. та постанову апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Калараша А. А., Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2010 року публічне акціонерне товариство «ПіреусБанк МКБ» (далі - ПАТ «ПіреусБанк МКБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: приватне підприємство «Науково-виробнича і торгівельно-комерційна фірма «Колібрі» (далі - ПП «НВТКФ «Колібрі»), приватне підприємство «РСМ-77» (далі - ПП «РСМ-77»), мале підприємство «ЛіКо» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (далі - МП «ЛіКо»), товариство з обмеженою відповідальністю «Сплит Строй Система» (далі - ТОВ «Сплит Строй Система»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13 квітня 2009 року між відкритим акціонерним товариством «Міжнародний комерційний банк» (далі - ВАТ «Міжнародний комерційний банк»), правонаступником якого є ПАТ «Піреус банк МКБ», та ОСОБА_5 були укладені наступні договори поруки: № ОП/09-07 для забезпечення вимог банку за кредитним договором № ОК/07-22 від 13 серпня 2007 року та договором овердрафту № ОК/08-18 від 28 лютого 2008 року, укладеного між банком та ПП «НВТКФ «Колібрі»; № ОП/09-03 для забезпечення вимог банку за кредитним договором № ОК/07-21 від 13 серпня 2007 року, укладеного між банком та ПП «РСМ-77»; № ОП/09-06 для забезпечення вимог банку за кредитним договором № ОК/06-19 від 11 серпня 2006 року, укладеного між банком та МП «ЛіКо»; № ОП/09-04 для забезпечення вимог банку за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-23, укладеного між банком та ТОВ «Сплит Строй Система».

Відповідно до зазначених договорів поруки ОСОБА_5 зобов'язалася, як солідарний боржник, відповідати перед банком за виконання ПП «НВТКФ «Колібрі», ПП «РСМ-77», МП «Ліко», ТОВ «Сплит Строй Система» зобов'язань за кредитними договорами.

Позичальники, як і поручитель, зобов?язань за кредитними договорами належним чином не виконали, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого станом на 12 березня 2010 року утворилась заборгованість за кредитними договорами у розмірі 53 037 280 грн 77 коп., з яких заборгованість за кредитним договором від 11 серпня 2006 року № ОК/06-19 у розмірі 6 262 591 грн 65 коп.; заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-22 у розмірі 25 376 993 грн 70 коп.; заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-21 у розмірі 12 180 247 грн 59 коп.; заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-23 у розмірі 9 217 447 грн 83 коп.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Піреус банк МКБ» просило суд стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Піреус банк МКБ» вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені банком судові витрати.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 січня 2012 року позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ» заборгованість за кредитними договорами у розмірі 53 037 280 грн 77 коп., з яких: заборгованість за кредитним договором від 11 серпня 2006 року № ОК/06-19 у розмірі 6 262 591 грн 65 коп.; заборгованості за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-22 у розмірі 25 376 993 грн 70 коп.; заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-21 у розмірі 12 180 247 грн 59 коп.; заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-23 у розмірі 9 217 447 грн 83 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 січня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Піреус банк МКБ», треті особи: ПП «НВТКФ «Колібрі», ПП «РСМ-77», МП «ЛіКо», ТОВ «Сплит Строй Система», про визнання поруки припиненою.

Позовна заява ОСОБА_5 мотивована тим, що 11 серпня 2006 року між ВАТ «Міжнародний комерційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Піреус банк МКБ», та МП «ЛіКо» було укладено кредитний договір № ОК/06-19, за яким підприємство отримало у кредит 350 тис. доларів США зі сплатою 15 % річних строком до 01 грудня 2008 року.

13 серпня 2007 року між ВАТ «Міжнародний комерційний банк» та ПП «РСМ-77» було укладено кредитний договір № ОК/07-21, за яким підприємство отримало у кредит 705 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних строком до 01 грудня 2008 року.

13 квітня 2009 року для забезпечення виконання позичальником зобов?язань за кредитним договором від 11 серпня 2006 року № ОК/06-19 між нею та банком було укладено договір поруки № ОП/09-06, а для забезпечення виконання позичальником зобов?язань за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-21 між нею та банком було укладено договір поруки № ОП/09-03, за якими вона зобов?язалась відповідати солідарно із позичальниками за виконання зобов?язань за вказаними кредитними договорами.

Зазначала, що МП «ЛіКо», ПП «РСМ-77» як юридичні особи було ліквідовано та припинено, а кредиторську заборгованість банкрутів списано як безнадійну. Посилалась на те, що кредитор у встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк (до 01 червня 2009 року) не пред'явив вимоги до неї, як поручителя, тому вважала поруку припиненою.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_5 просила суд: визнати поруку за договором поруки від 13 квітня 2009 року № ОП/09-06 та за договором поруки № ОП/09-03 від 13 квітня 2009 року, укладеними між ВАТ «Піреус Банк МКБ», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», та ОСОБА_5, припиненою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року позов ПАТ «ПіреусБанк МКБ» та позов ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження.

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Піреус банк МКБ», треті особи: ПП «НВТКФ «Колібрі», ПП «РСМ-77», МП «ЛіКо», ТОВ «Сплит Строй Система», про визнання поруки припиненою.

Позовна заява ОСОБА_5 мотивована тим, що 13 серпня 2007 року між ВАТ «Міжнародний комерційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», та ПП «НВТКФ «Колібрі» було укладено кредитний договір № ОК/07-22, за яким підприємство отримало у кредит: 1 139 296 доларів 94 центи США зі сплатою 13 % річних строком до 13 серпня 2009 року; 8 179 888 грн 32 коп. зі сплатою 21 % річних строком до 13 серпня 2009 року; 2 млн. 500 тис. грн. зі сплатою 20 % річних строком до 28 лютого 2009 року.

13 квітня 2009 року для забезпечення виконання позичальником зобов?язань за кредитним договором від 11 серпня 2006 року № ОК/06-19 між нею та банком було укладено договір поруки № ОП/09-07, за яким вона зобов?язалась відповідати солідарно із позичальником за виконання зобов?язань за вказаним кредитним договором.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10 червня 2013 року ПП «НВТКФ «Колібрі» було ліквідовано та припинено як юридичну особу, а кредиторську заборгованість банкрута списано як безнадійну. Вимоги, незадоволені за відсутністю майна, вирішено вважати погашеними.

Посилалась на те, що кредитор у встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк не пред'явив вимоги до неї, як поручителя, тому вважала поруку припиненою.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_5 просила суд: визнати поруку за договором поруки від 13 квітня 2009 року № ОП/09-07, укладеним між ВАТ «Піреус Банк МКБ», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», та ОСОБА_5, припиненою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року позов ПАТ «ПіреусБанк МКБ» та позов ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження.

У серпні 2017 року ОСОБА_5 подала доповнення до позовних заяв про визнання поруки припиненою, в яких посилалась на те, що 13 серпня 2007 року між ВАТ «Міжнародний комерційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», та ТОВ «Сплит Строй Систем», було укладено кредитний договір № ОК/07-23, за яким товариство отримало кредит у розмірі 550 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних строком до 13 серпня 2009 року.

13 квітня 2009 року для забезпечення виконання позичальником зобов?язань за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-23 між нею та банком було укладено договір поруки № ОП/09-04, за яким вона зобов?язалась відповідати солідарно із позичальником за виконання зобов?язань за вказаним кредитним договором.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10 червня 2013 року ПП «НВТКФ «Колібрі» було ліквідовано та припинено як юридичну особу, а кредиторську заборгованість банкрута списано як безнадійну. Вимоги, незадоволені за відсутністю майна, вирішено вважати погашеними.

Посилаючись на те, що кредитор у встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк не пред'явив вимоги до неї, як поручителя, вважала поруку припиненою.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_5 просила суд: визнати поруку за договором поруки від 13 квітня 2009 року № ОП/09-04, укладеним між ВАТ «Піреус Банк МКБ», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», та ОСОБА_5, припиненою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Піреус Банк МКБ» відмовлено. Позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано договори поруки від 13 квітня 2009 року № ОП/09-07, №ОП/09-04, №ОП/09-03 та №ОП/09-06, укладені між ВАТ «Піреус Банк МКБ», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», та ОСОБА_5, припиненими.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк у встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк не пред'явив вимоги до поручителя, а тому порука за спірними договорами поруки у силу частини четвертої статті 559 ЦК України є припиненою. Відтак, вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості є безпідставними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ПіреусБанк МКБ» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що у встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк банк не пред'явив вимоги до поручителя, а тому порука за спірними договорами поруки у силу частини четвертої статті 559 ЦК України є припиненою.Відтак, вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості є безпідставними.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У лютому 2019 року ПАТ «Піреус Банк МКБ»подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у силу статей 14, 559 ЦК України припинення основного зобов'язання внаслідок ліквідації юридичної особи - боржника за цим зобов'язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи - боржника. Банк звернувся до суду з позовом до поручителя до ліквідації юридичних осіб - боржників за кредитними договорами, а саме у травні 2010 року. Вважало, що поруку не припинено, оскільки банк направляв вимоги поручителю у вересні та жовтні 2009 року. Тому оскільки позичальники належним чином не виконували зобов?язань за кредитним договором, банк направляв вимоги до поручителя, то вимоги банку про погашення кредитної заборгованості є обґрунтованими.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 522/20422/15-ц з Приморського районного суду м. Одеси.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і далі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши неведені вище норми матеріального права, дійшли правильного висновку про те, що банк протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитними договорами не пред'явив вимоги до поручителя, а тому порука за спірними договорами поруки у силу частини четвертої статті 559 ЦК України є припиненою.

Посилання касаційної скарги на те, що банк звернувся до суду з позовом до поручителя у травні 2010 року висновків суду не спростовують, оскільки: строк виконання за кредитним договором від 11 серпня 2006 № ОК/06-19 настав 01 грудня 2008 року;

строк виконання за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-21 настав 01 грудня 2008 року,

строк виконання за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-22 настав 28 лютого 2009 року;

строк виконання за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № ОК/07-23 настав 13 серпня 2009 року.

Належних та допустимих доказів пред?явлення вимог поручителю у встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК шестимісячний строк з моменту настання строку виконання основного зобов'язання за кожним із кредитних договорів банком не надано, доказів направлення поручителю вимог, на які посилається банк, у встановлений законом строк матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Посилання касаційної скарги на те, що строк припинення поруки встановлений до повного виконання позичальниками зобов?язань за кредитними договорами, а тому поруки не припинена, безпідставні, оскільки умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов'язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а, отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Крім того є необґрунтованими посилання касаційної скарги на те, що банком направлялись вимоги до поручителя, оскільки з огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 22 серпня 2018 року у справа № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк