АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/510/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 307010000 Калашник В. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,

Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на майно в порядку спадкування -

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Позов обґрунтовано такими доводами.

Батьки позивача, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, з 16 травня 1957 року перебували в зареєстрованому шлюбі. В 1970 році ОСОБА_8 отримав у дар від своєї матері будинковолодіння АДРЕСА_1. В 1983 році за цією ж адресою подружжя ОСОБА_8 побудувало новий будинок, однак право власності на нього не зареєстрували. При цьому, старий будинок вони знесли.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 померла. Спадщину після її смерті прийняли позивач, як рідний син, і її чоловік - ОСОБА_8 (відповідно батько позивача), так як обидва постійно проживали і були зареєстровані разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 помер. Спадщину після нього прийняли позивач та рідний брат позивача - ОСОБА_10, однак юридично її не переоформили.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 помер. Після нього спадщину прийняли діти ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Позивач вказує, що у зв'язку з тим, що на спірний будинок, який збудовано під час шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_9, не було в передбаченому законом порядку оформлено право власності, та вважаючи, що позивачу в порядку спадкування належить 5/8 часток домоволодіння АДРЕСА_1, ОСОБА_6 просив суд визнати домоволодіння АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, визнати за ним право власності на 5/8 часток цього будинковолодіння в порядку спадкування за законом.

В свою чергу, у липні 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 звернулися до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер їх батько ОСОБА_10 За життя ОСОБА_10 подав у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини до Смілянської державної нотаріальної контори, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_4 після смерті його батька ОСОБА_8 у вигляді ? частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Вважаючи, що ОСОБА_10 фактично прийняв спадщину після смерті свого батька, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у зустрічному позові просили визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1, а саме по ? частині за кожним із них.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2017 року первісний позов задоволено повністю.

Визнано будинковолодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 5/8 частин будинковолодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку з прибудовою та ганком (літ. «А-1,а» в технічному паспорті) загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 36,6 кв.м., господарських будівель та споруд: сараю (літ. «В»), гаража (літ. «І»), убиральні (літ. «У»), погреба з шийкою (літ. «п/д»), огорожі (№ 1), воріт з хвірткою (№ 2), зливної ями (№ 3), тротуару (І), водопроводу (літ. «в»).

Зустрічний позов ОСОБА_7 і ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7 і ОСОБА_5 право власності за кожним на 3/16 частин будинковолодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку з прибудовою та ганком (літ. «А-1,а» в технічному паспорті) загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 36,6 кв.м., господарських будівель та споруд: сараю (літ. «В»), гаражу (літ. «І»), убиральні (літ. «У»), погреба з шийкою (літ. «п/д»), огорожі (№ 1), воріт з хвірткою (№ 2), зливної ями (№ 3), тротуару (І), водопроводу (літ. «в»).

Стягнуто з ОСОБА_7 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 по 1 220 грн. 00 коп. судових витрат з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки житловий будинок та усі господарські споруди спірного домоволодіння було побудовано за час шлюбу померлими батьками позивача, то вони є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначене домоволодіння входить до складу спадкового майна після їх смерті та смерті їх сина - ОСОБА_10, а сторони у справі прийняли спадщину, проте не оформили її. ОСОБА_6 після смерті матері успадкував 1/4 частину спірного житлового будинку, іншу частину будинку успадкував її чоловік - ОСОБА_8 і його частка збільшилась до 3/4 частин. Після смерті ОСОБА_8 його сини: ОСОБА_6 та ОСОБА_10, прийняли спадщину в рівних частках. Отже, після смерті батьків позивач ОСОБА_6 успадкував 5/8 частин житлового будинку (1/4+3/8=5/8), а його брат ОСОБА_10 - 3/8 частин житлового будинку. Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на 3/8 частин спірного будинку, які в рівних частках успадкували ОСОБА_5 та ОСОБА_7, тобто по 3/16 частин кожний. Відтак, суд визнав право власності на спірне домоволодіння у порядку спадкування за законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, вважаючи рішення суду першої інстанції необ'єктивним, необґрунтованим, постановленим при неповному з'ясуванні обставин справи, та таким, що винесене із порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_6 відмовити повністю, а зустрічний - задовольнити.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, оскаржуване рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року рішення апеляційного суду від 08 серпня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Так судом встановлено такі обставини справи.

ОСОБА_8 і ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мали двох синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з договорами дарування від 27 травня 1970 року та від 09 червня 1970 року, посвідчених державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Черкаської області та зареєстрованими відповідно за № 2293 та № 2503, ОСОБА_8 прийняв у дар на підставі кожного з договорів пол. ? частин будинку АДРЕСА_1 Загалом за ним було зареєстровано право власності на весь будинок загальною площею 22,3 кв.м. (а.с. 17-20).

Відповідно до генерального плану (схемою) будинку рішенням Смілянського міського виконавчого комітету Черкаської області від 17 червня 1980 року № 380 було дозволено будівництво нового будинку по АДРЕСА_1, який було побудовано у 1983 році, старий будинок демонтовано.

Згідно з довідкою Смілянського відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» від 25 квітня 2016 року № 377-0, право власності на житловий будинок, збудований у 1983 році та розташований по вул. Волошковій (колишня вулиця Котовського) у м. Смілі Черкаської області, не зареєстроване (а.с. 10).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 15 січня 2007 року Серія НОМЕР_1 (а.с. 5).

Довідкою квартального комітету № 4 Смілянської міської ради Черкаської області від 06 червня 2016 року підтверджується, що на час смерті ОСОБА_9 з нею проживали та були зареєстровані: її чоловік - ОСОБА_8 та син - ОСОБА_6 (а.с.11).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 25 лютого 2015 року Серія НОМЕР_2 (а.с. 6).

Згідно з довідкою квартального комітету № 4 Смілянської міської ради Черкаської області на час смерті ОСОБА_8 з ним постійно проживав та був зареєстрований син - ОСОБА_6 (а.с. 95).

Відповідно до повідомлення Смілянської державної нотаріальної контори Черкаської області від 28 жовтня 2016 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 9 до Смілянської державної нотаріальної контори звернувся син померлого - ОСОБА_10 На підставі поданої ОСОБА_10 заяви 25 червня 2015 року була заведена спадкова справа (а.с. 72).

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_3 (а.с. 36).

ОСОБА_12 та ОСОБА_7 у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_13, їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 72).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною ч. 1 статті 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з висновком міськрайонного суду про те, що ОСОБА_6 є таким, що прийняв спадщину після смерті своїх батьків: ОСОБА_9 та ОСОБА_8, оскільки на час їх смерті був зареєстрований та постійно проживав разом з ними.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_10 на час відкриття спадщини після смерті його матері - ОСОБА_9, разом з нею не проживав, і з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк не звертався.

Разом з тим судом встановлено, що ОСОБА_10 у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька - ОСОБА_8, проте не оформив її.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону України права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві Юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Сторонами не оспорюється, що спірний будинок було побудовано у 1983 році. Судом першої інстанції досліджувались інвентарна справа та технічний паспорт на домоволодіння а також дозвіл на будівництво спірного будинку, виданий відповідним компетентним органом. На підставі приведених вище фактів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що спірний будинок побудований відповідно до вимог чинного на час будівництва законодавства, а тому є об'єктом права власності і може входити до складу спадщини.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком міськрайонного суду. Спір вирішений судом по суті і у відповідності до діючого законодавства.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставним визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8, оскільки визнання за померлими права власності та визначення їх частки як подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно не узгоджується із положеннями статей 3, 28, 29 ЦПК України 2004 року, та як вони не мають цивільної процесуальної правосуб'єктності на час вирішення спору.

Тому в задоволенні первісного позову в цій частині необхідно відмовити а рішення в цій частині змінити у зв'язку з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2017 року змінити, виключивши з його резолютивної частини абзац другий щодо визнання будинковолодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 і ОСОБА_9.

В задоволенні позову в цій частині - відмовити.

В решті - рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 09 квітня 2019 року.

Судді