Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 450/1138/17

провадження № 61-41486св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_4

позивач - ОСОБА_5,

позивач-відповідач - ОСОБА_6,

представник позивачів - ОСОБА_7,

відповідач-позивач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 серпня

2017 року у складі судді Мусієвського В. Є. та постанову апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2018 року у складі суддів Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., ПриколотиТ. І.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2009 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8, вимоги якого уточнили під час розгляду справи та просили зобов'язати ОСОБА_8 усунути перешкоди ОСОБА_4 та членам її сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у користуванні домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1, шляхом їх вселення.

Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 12 березня 2007 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н. С. на частку в спільному майні подружжя та рішення апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2016 року ОСОБА_5 належить Ѕ частка будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Співвласником іншої Ѕ частки вказаного домоволодіння є відповідач ОСОБА_8 Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстровані у спірному будинку, проте не проживають, оскільки відповідач перешкоджає у користуванні спірним майном, що є підставою для усунення перешкоди в користуванні домоволодінням шляхом вселення.

ОСОБА_8 подав зустрічний позов до ОСОБА_4, ОСОБА_6, в якому просив усунути перешкоди у користуванні власністю - житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у вказаному будинку.

Зустрічний позов мотивовано тим, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, державного нотаріуса Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н. С., яким визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину відповідачів та встановлено, що останні не проживають в спірному будинку протягом 19 років, оскільки забезпечені житлом в іншому місці, зокрема ОСОБА_4 проживає в с. СтавчаниПустомитівського району Львівської області, а ОСОБА_6 проживає в Сполучених Штатах Америки.

У зв'язку з наведеним, відповідачі втратили право користування житлом, а тому не мають права проживати у будинку. Після смерті батька ОСОБА_8 є єдиним спадкоємцем і проживав у спірному будинку. Крім цього, розміо житлової площі будинку не дозволяють проживання в такому осіб, які не є членами його сім"ї.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 серпня 2017 року, залишеного без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2018 року первісний позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_8 не чинити перешкод ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у користуванні домоволодінням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Узадоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 відмовлено.

Рішення суду першої інтсанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_8 є співвласниками спірного будинку у рівних частках. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є членами сім'ї ОСОБА_5 та зареєстровані у спірному будинку. Частки сторін по справі реально не виділені.

Оскільки право власності на спірний будинок мають як ОСОБА_8, так і ОСОБА_5 у рівних частках, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є членами сім'ї ОСОБА_5, суди дійшли висновку, що зустрічна позовна заява ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з тих підстав, що відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, ОСОБА_5, як співвласник спірного будинку володіє, користується та розпоряджається майном на власний розсуд.

У касаційній скарзі, ОСОБА_8 в особі представника, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не враховано доказів, якими підтверджується, що позивачі за первісним позовом у спірному житловому будинку не проживають з 90-х років та добровільно залишили місце проживання у ньому. Суди безпідставно виходили з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є членами сім'ї ОСОБА_5, та не врахували, що ці особи є повнолітніми та не підпадають під поняття діти, не ведуть з ОСОБА_5 спільного господарства та не проживають спільно постійно. Крім цього, ОСОБА_5 постійно проживає у США, а ОСОБА_4 проживає у Ставчанах, а відтак, вказані особи втратили право користування цим житлом на підставі частини другої статті 405 ЦК України.

Заявник посилається на те, що він як співвласник спірного будинку заперечує проти вселення у цей будинок сторонніх осіб. Ухвалюючи рішення, суди порушили норми процесуального права, оскільки позивач за первісним позовом не надала суду жодних доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог, в той час як стороною відповідача надані всі докази, які підтверджують безпідставність первісних позовних вимог.

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 не погодився з доводами ОСОБА_8 та просив залишити ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_8

ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в рівних частинах є співвласниками житлового будинку А-1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Частки співвласників в натурі не виділені.

ОСОБА_4 зареєстрований у спірному будинку з 23 червня 1972 року, а ОСОБА_6 зареєстрована з 08 липня 1989 року.

У справі, яка переглядається, між сторонам виник спір щодо усунення перешкод у користуванні майном (житловим будинком), який є спільною частковою власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_5, яка, в свою чергу відносить своїх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до членів сім'ї, а отже, і наявність у них права користуватися належною їй частиною спірного будинку.

Статтею 41 Конституції Українигарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Статтею 358 ЦК Українивизначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності).

Згідно частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно статті 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Згідно зі статтею 150 ЖК УРСРгромадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Встановивши, що позивач ОСОБА_5 є співвласником спірного житлового будинку, у якому зареєстровані члени її сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_6, не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, а ОСОБА_4 та ОСОБА_6 можливості користуватися цим житлом, оскільки відповідач чинить їм перешкоди у користуванні вказаним майном, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що порушене право позивачів підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні спірним домоволодінням, і такий спосіб захисту, з урахуванням правовідносин, які виникли у цій справі є ефективним без застосування заходів щодо вселення.

Доводи касаційної скарги про неможливість проживання у спірному будинку інших осіб, які не є членами сім'ї ОСОБА_8 є необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод співвласнику у користуванні належним йому житловим будинком разом із зареєстрованими у ньому членами його сім'ї.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням виникає та існує за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є.

Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову.

Із зустрічним позовом про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування спірним будинком ОСОБА_8 звернувся одноособово, при тому, що належна йому частка житлового будинку не виділена в натурі, порядок користування приміщеннями з іншим співвласником не встановлений.

При тому, що інший співвласник - ОСОБА_5, частка якої є рівною частці, що належить ОСОБА_8, заперечує проти втрати ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які зареєстровані в будинку як члени сім'ї власника, права користування спірним жилим приміщенням.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого в висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не несли витрат на утримання житла та не оплачували комунальні послуги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, та за наявності відповідних умов такі обставини можуть бути підставою для ініціювання позову про стягнення таких витрат, які припадали оплаті кожним із них.

ОСОБА_8 не доведено наявність правових підстав для визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 такими, що втратили права користування жилим приміщенням, з урахуванням того факту, що інший співвласник - ОСОБА_5 наполягає на наявності у них права користуватись належним їй житлом та відносить їх до членів своєї сім'ї.

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судами попередніх інстанцій не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення є законними і обґрунтованими.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 серпня

2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська