Єдиний унікальний номер 236/3019/18 Номер провадження 22-ц/804/768/19
Єдиний унікальний номер 236/3019/18 Головуючий у 1 інстанції Саржевська І.В.
Номер провадження 22-ц/804/768/19 Суддя доповідач Дундар І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Дундар І.О.,

суддів: Кішкіної І.В., Тимченко О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду у місті Бахмуті Донецької області цивільну справу № 236/3019/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року, ухвалене в залі суду в місті Лиман Донецької області о 15-58 годині, повний текст судового рішення складений 04 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що з 1995 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця» на різних посадах. Починаючи з 01 грудня 2014 року вона обіймала посаду табельника відокремленого підрозділу Станція Луганськ ДП «Донецька залізниця». Згідно із наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року № 58-ДН та наказом начальника виробничого підрозділу «Станція Луганськ» від 16 березня 2017 року № 52, починаючи з 0-00 год. 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Станція Луганськ» встановлено простій по причинам, незалежним від працівників. Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору № 2912-ОС від 17 липня 2017 року була звільнена з роботи на підставі пунтку 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату. При звільненні вона не отримала всі належні ій виплати. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за березень-червень 2016 року у розмірі 8262,55 грн., заробітну плату за час вимушеного простою з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 9636,57 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4363,20 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 2462,82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якій дорівнює добутку середньоденного (годинного) заробітку та кількості робочих днів із 18 липня 2017 року по день ухвалення рішення судом, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів іх виплат станом на місяць ухвалення рішення судом.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ПАТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за березень-травень 2016 року в розмірі 6763,99 гривень (2439,93грн.+2198,14 грн.+2125,92 грн.); зобов'язано ПАТ "Українська залізниця" утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 2376,86 грн.; стягнуто з ПАТ "Українська залізниця" на користь держави судовий збір в розмірі 239,63 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила змінити рішення, задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі із березня по червень 2016 року у розмірі 8262,55 грн., заробітної плати за час вимушеного простою з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 9636,57 грн., вихідної допомоги при звільненні у розмірі 4363,20 грн., компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 2462,82 грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2017 року по 04 грудня 2018 року у розмірі 55752 грн, , компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів іх виплати у розмірі 2907,68 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вважає рішення суду прийнятим без урахування належного законодавства та таким, що не сприяє ефективному захисту її порушеного конституційного права на оплату праці. Вважає, що дані із відомостей Державної фіскальної служби України про суми отриманих, відповідно виплачених їй доходів у період березень-червень 2016 року та у період простою з 20 березня по липень 2017 року, як і дані індивідуальних відомостей про застраховану особу засвідчують невиплату їй заробітної плати та неперерахування єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування у періоди березень-червень 2016 року, з 20 березня по 17 липня 2017 року. Судом не були враховані відомості із Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів за період з березня по липень 2017 року, оскільки і за цей час видно відсутність доходу у вигляді заробітної плати, не враховано судом також табелі обліку використання робочого часу ВП «Станція Луганськ» за березень-липень 2017 року, які містять безпосередню інформацію щодо предмета доказування, а тому можуть бути визнані належними доказами. Документи, які були надані позивачем були видані не окупаційною владою, а посадовими особами підрозділу, котрі як і позивач, перебували у трудових відносинах із відповідачем. Це стосується й довідок про доходи від 8 серпня 2018 року, на підставі яких здійснювалися розрахунки сум у позовній заяві, оскільки вони формувалися у системі бухгалтерського обліку, яка використовувалася відповідачем до березня 2017 року. Відповідач, встановивши наказом № 58-ДН від 16 березня 2017 року простій не з вини працівника, даючи розпорядження про оплату праці під час нього у відповідності до вимог ч. 1 ст. 113 КЗпП України, демонструє здатність до безпосереднього керівництва виробничим підрозділом. Це в свою чергу свідчить про те, що наслідком будь-яких форс-мажорних обставин було встановлення ним простою не з вини працівників та розпорядження із оплати праці у розрахунку не ниже двох третин тарифної ставки, а не повна відсутність доступу. Наданий відповідачем Науково-правовий висновок ТПП України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є встановленим чинним національним законодавством документом, який засвідчує форс-мажорні обставини, а тому не може бути застосований щодо вирішення питання про виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Судом жодним чином не обґрунтував відмову у задоволенні вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації при затримці розрахунку працівника при звільненні.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 березня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ст. 368 та ч. 2, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та, зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України здійснюється без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), то відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 перебула у трудових правовідносинах з відповідачем по справі, з 01 грудня 2014 року по 17 липня 2017 року обіймала посаду табельника ст. Луганськ ВП «Станція Луганськ» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», наказом від 16 березня 2017 року № 58-ДН встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників з 20 березня 2017 року. 17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період березень-травень 2016 року у розмірі 6763,99 грн., компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати суд виходив з того, що розмір заборгованості підтверджено позивачем індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5) від 31 серпня 2018 року, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів за 1-2 квартал 2016 року.

Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між відповідачем та позивачем з 20 березня 2017 року виникли і дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, в період яких відповідач об'єктивно, з причин від нього незалежних позбавлений можливості виконати зобов'язання, передбачені трудовим законодавством.

Але з такими висновками в повній мірі погодитись неможливо.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказала, що 17 липня 2017 року була звільненна з виробничого підрозділу «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за березень-червень 2016 року у розмірі 8262,55 грн., заробітну плату за час вимушеного простою з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 9636,57 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4363,20 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 2462,82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якій дорівнює добутку середньоденного (годинного) заробітку та кількості робочих днів із 18 липня 2017 року по день ухвалення рішення судом, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів іх виплат станом на місяць ухвалення рішення судом (арк. спр. 2-6).

В матеріалах справи наявна трудова книжка позивача, з якої вбачається, що ОСОБА_1 29 серпня 2013 року прийнята прибиральником службових приміщень станції Луганськ Луганської дирекції залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця» у порядку переведення зі станції Попасна ДП «Донецька залізниця» за згодою між керівниками підприємств, 01 січня 2014 року Станція Луганськ Луганської дирекції залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця» відповідно до наказу № 908/н від 27 вересня 2013 року реорганізована у відокремлений підрозділ станція Луганськ ДП «Донецька залізниця», 01 грудня 2014 року позивач переведена табельником станції Луганськ. Відповідно до Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», 22 червня 2016 року відокремлений підрозділ станція Луганськ ДП «Донецька залізниця» реорганізований шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303, 17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнена у зв'язку із скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (арк. спр. 10-15).

На підставі ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

На підставі частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем складає 6763,99 грн., а саме за березнь 2016 року - 2439,93 грн., квітень 2016 року - 2198,14 грн., травень 2016 року - 2125,92 грн. Дані обставини підтверджуються індивідуальними відомостями про застраховану особу (арк. спр. 18-20), страхові внески за даний період підприємством не сплачувались.

На підставі ч.8 ст.9 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 -частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Аналізуючи вищевказані норми закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач має заборгованість перед позивачем по заробітній платі за березень - травень 2016 року в розмірі 6763,99 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість по заробітній платі складає 8262,55 грн. не підтверджені належними доказами.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч.2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В обґрунтування наявності заборгованості по заробітній платі в сумі 8262,55 грн. позивач надала довідку про доходи від 08 серпня 2018 року, видану начальником ВП Станція Луганськ ДУП ЛНР «Луганська залізниця» (арк..спр.22).

В той же час відповідно до ч.2, 3 ст.9 Закону України, від 15 квітня 2014 року № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

До компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неналежність наданого позивачем доказу.

В той же час суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного простою, компенсації втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати, вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку за таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що наказами №58-ДН від 16 березня 2017 року по структурному підрозділу Луганська дирекція залізничних перевезень РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та № 52 від 16 березня 2017 року по виробничому підрозділу Станція Луганськ структурного підрозділу Луганська дирекція залізничних перевезень РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (арк.спр. 24, 25) встановлено початок простою по причинам, незалежним від робітників з 0-00 годин 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу Станція Луганськ.

Додатком 1 до наказу № 52 від 16 березня 2017 року передбачено список працівників ВП «Станція Луганськ», яким встановлено простій, під № 35 зазначена ОСОБА_1 (арк..спр.26).

На підставі ч.1 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

З табелів обліку використання робочого часу за березень - липень 2017 року вбачається, що оклад (тарифна ставка) позивача складала 3631 грн. (арк..спр.32-36), час простою: березень 2017 року - 12 днів, квітень 2017 року - 19 днів, травень 2017 року - 20 днів, червень 2017 року - 20 днів, липень 2017 року - 11 днів.

Отже, розмір заробітної плати за час вимушеного простою у позивача складе 9850,37 грн. з наступного розрахунку:

з 20.03.2017 р. - 3631 / 22 х 12 / 3 х 2= 1320,36 грн., де 3631 - розмір окладу позивача, 22 - норми робочого часу за березень 2017 року, 12 - період простою;

04.2017 р. - 3631 / 3 х 2= 2420,68 грн., де 3631 - розмір окладу позивача,

05.2017 р. - 3631 / 3 х 2= 2420,68 грн., де 3631 - розмір окладу позивача,

06.2017 р. - 3631 / 3 х 2= 2420,68 грн., де 3631 - розмір окладу позивача,

до 17.07.2017 р. - 3631 / 21 х 11 / 3 х 2= 1267,97 грн., де 3631 - розмір окладу позивача, 21 - норми робочого час за липень 2017 року, 11 - період простою.

Виходячи з викладеного, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період простою в зв'язку з непідтвердженням суми нарахованої заробітної плати не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Крім того, відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Позивач була звільнена 17 липня 2017 року на підставі наказу (розпорядження) №2912-ос на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (арк..спр.16).

За змістом п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, для обчислення вихідної допомоги у зв'язку із звільненням середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, тобто виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В період з березня по червень 2017 року позивачем фактично відпрацьовано лише 79 годин у березні 2017 року, за які й нарахована заробітна плата в сумі 3828,89 грн. Тобто середньогодинний заробіток позивача складає 48,47 грн. (3828,89 / 79).

Норма робочого часу за березень 2017 року складає 175 годин, за квітень 2017 року - 152 години, тобто середньомісячна норма робочого часу за два календарні місяці складає 163,5 годин (175 год. + 152 год. =327 год. / 2) і відповідно середня місячна заробітна плата складає 7924,36 грн. (48,47 х 163,5 год.).

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Враховуючи, що позивач звільнена 17 липня 2017 року, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані дні відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передували звільненню, тобто за період з липня 2016 року по червень 2017 року.

Відповідно до абзацу 6 п. 2 Порядку час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Враховуючи, що позивач з 16 березня 2017 року у зв'язку із простоєм не працювала та за нею заробіток відповідно до ст. 113 КЗпП України зберігався частково - у розмірі 2/3 тарифної ставки, період простою з 16 березня 2017 року по 30 червня 2017 року виключається з розрахункового періоду.

Враховуючи, що заробітна плата позивача за період з 01 липня 2016 року по 15 березня 2017 року складає 36529,69 грн., кількість календарних днів за цей період, за які нарахована заробітна плата, складає 253 дні (258 - 5, де 258 днів - кількість календарних днів, 5 - кількість святкових і неробочих днів, встановлених законодавством), середньоденна заробітна плата позивача для виплати компенсації за невикористану відпустку складає 144,39 грн. (36259,69 / 253).

З наказу про припинення трудового договору позивача (арк..спр.16) та довідки-розрахунку невикористаних днів відпустки (арк..спр.21) вбачається, що кількість днів невикористаної відпустки, за які надається компенсація складає 18 днів.

Отже компенсація за 18 днів невикористаної відпустки складає 2599,02 грн. (144,39 х 18 днів).

Відповідно до частини 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати".

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв'язку із порушенням строків їх виплати є обгрунтованими.

Проте, судом в рішенні не наведено розрахунок цієї компенсації, що є підставою для проведення відповідного розрахунку апеляційним судом.

Під час розгляду справи встановлено, що заборгованість позивачу по виплаті заробітної плати за березень - травень 2016 року складає 6763,99 грн. (з цих сум податки та інші обов'язкові платежі не утримані), а тому для нарахування компенсації на ці доходи необхідно з них вирахувати податок з доходів фізичних осіб, який відповідно до п. 167.1 Податкового кодексу України складає 18% доходу, та військовий збір, який відповідно до п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу складає 1,5%.

Компенсація апеляційним судом розраховується станом на 04 грудня 2018 року - на день постановлення рішення судом першої інстанції.

Місяць, рік Сума нарахованого доходу (грн.) ПДФО

(грн.) Військовий збір (грн.) Сума не виплаченого доходу (після утримання податків)

(грн.) Коефіцієнт приросту споживчих цін Сума компенсації

(грн.)

березень 2016 2439,93 439,07 36,60 1964,26 0,370

за період з квітня 2016 по листопад 2018 727,50

квітень 2016 2198,14 395,67 32,97 1769,50 0,324

за період з травня 2016 по листопад 2018 573,37

травень 2016 2125,92 382,67 31,89 1711,36 0,323

за період з червня 2016 по листопад 2018 552,27

всього 1853,14

Крім того, компенсації підлягають заборгованість по заробітній платі за час вимушеного простою в загальній сумі 9850,37 грн., з яких березень 2017 року - 1320,36 грн., квітень 2017 року - 2420,68 грн., травень 2017 року - 2420,68 грн., червень 2017 року - 2420,68 грн., липень 2017 року - 1267,97 грн., вихідна допомога при звільненні в сумі 7924,36 грн. та компенсація за невикористані 18 днів щорічної відпустки в сумі 2599,02 грн., які судом обчислені без утримання податків та інших обов'язкових платежів, а тому для нарахування компенсації на ці доходи необхідно з них вирахувати податок з доходів фізичних осіб, який відповідно до п. 167.1 Податкового кодексу України складає 18% доходу, та військовий збір, який відповідно до п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу складає 1,5%.

Компенсація з цих грошових доходів розраховується станом на 16 квітня 2019 року, на час ухвалення судового рішення апеляційним судом та складає:

Місяць, рік Сума нарахованого доходу (грн.) ПДФО

(грн.) Військовий збір (грн.) Сума не виплаченого доходу (після утримання податків)

(грн.) Коефіцієнт приросту споживчих цін Сума компенсації

(грн.)

березень 2017 1320,36 237,67 19,81 1062,88 0,229 за період з квітня 2017 по березень 2019 243,88

квітень 2017 2420,68 435,72 36,31 1948,65 0,218

за період з травня 2017 по березень 2019 425,75

травень 2017 2420,68 435,72 36,31 1948,65 0,203

за період з червня 2017 по березень 2019 395,28

червень 2017 2420,68 435,72 36,31 1948,65 0,184

за період з липня 2017 по березень 2019 358,37

липень 2017 11791,35

(1267,97 + 7924,36 + 2599,02) 2122,44 176,87 9492,04 0,182

за період з серпня 2017 по березень 2019 1723,20

всього 3146,48

Загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням строків виплати доходів за березень-травень 2016 року та за березень-липень 2017 року складає 4999,62 грн. (1853,14 + 3146,48).

Зазначена сума компенсації втрати частини грошових доходів підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції під час розгляду справи було неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи; порушено норми процесуального права та неправильно застосувані норми матеріального права, що є підставами для скасування рішення суду в частині відмови в стягненні заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та зміни рішення в частині стягнення компенсації втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати та судового збору.

В іншій частині рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставні.

Під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідач не провів розрахунок по заробітній платі у встановлені Кодексом законів про працю України терміни.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що місце роботи позивача знаходилось на території проведення антитерористичної операціїі, в обгрунтування заперечень надано науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непоборної сили) №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року (арк. спр. 81-114).

Цим висновком засвідчено, що терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких нправлене проведення в Луганській та Донецькій областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачувальними та невідворотними обставинами, що об'єктивно унеможливлюють виконання обов'язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

За змістом п.3.3 Регламенту (нова редакція) засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 № 44(5) сертифікат у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутня вина відповідача в затримці виплати заробітної плати позивачу.

При ухваленні судового рішення апеляційним судом враховано, що відповідно до частини 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Предметом позову по даній справі були невиплата заборгованості по заробітній платі, за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням строків виплати доходів, які позивачем були розраховані невірно, тому проведення правильного розрахунку та стягнення відповідних сум не є виходом за межі позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача в оспорюваній позивачем частині рішення підлягають стягненню:

- заробітна плата за час простою у сумі 9850,37 грн., з яких за березень 2017 року - 1320,36 грн., за квітень 2017 року - 2420,68 грн., за травень 2017 року - 2420,68 грн., за червень 2017 року - 2420,68 грн., за липень 2017 року - 1267,97 грн.;

- компенсація за невикористані 18 днів щорічної відпустки у сумі 2599,02 грн.;

- вихідна допомога при звільненні у сумі 7924,36 грн.

- компенсація втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням строків виплати доходів сумі 4999,62 грн.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачував. Від його сплати в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та компенсації втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати був звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сплата судового збору була відстрочена ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року (арк..спр.170-173).

Позовна заява подана до суду 7 вересня 2018 року (арк..спр.2), предмет позову - вимоги майнового характеру.

Відповідно до п/п 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», в редакції, яка діяла на час звернення до суду з позовом, у разі подання заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2018 року складав 1 762 грн.

Отже розмір судового збору за подання даного позову складе 878,89 грн., з наступного розрахунку - 87889,36 х 1%.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в загальному розмірі 32137,36 грн, з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 321,37 грн.; з позивача в доход держави належить стягнути судовий збір за частину позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в задоволенні яких було відмовлено, в сумі 557,52 грн., оскільки на час постановлення судового рішення судом апеляційної інстанції вони не сплачені.

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та змінити в частині стягнення компенсації втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати та судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за час вимушеного простою в сумі 9850,37 грн., вихідну допомогу при звільненні в сумі 7924,36 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 2599,02 грн., компенсацію втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 4999,62 грн., а всього 25373,37 грн. за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в доход держави судовий збір в сумі 321,37 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 в доход держави судовий збір в сумі 557,52 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст судового рішення складений 16 квітня 2019 року

Головуючий