Справа № 214/1790/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 жовтня 2019 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чернової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Звада Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/1790/18 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради (вул. Володимира Великого, буд.32, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область), департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради (пл. Молодіжна, буд.1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область) про визнання права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням, в якому просить суд: визнати своє вселення за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що відбулося на законних підставах; визнати на нею право користування житловою площею кв. АДРЕСА_1 , з моменту вселення.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 отримала кв. АДРЕСА_1 . Вказана квартира має статус комунального житла. Разом з ОСОБА_2 у цій квартирі був зареєстрований її син ОСОБА_3 . Позивачка уточнює, що ОСОБА_2 приходиться їй бабусею, а ОСОБА_3 - дядьком, який, в свою чергу, є рідним братом її батька. Так, позивачка зазначає, що з березня 2013 року постійно проживає у цій квартирі, як член сім`ї, що підтверджується відповідними актами про вселення та проживання. Також, ОСОБА_1 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, а її син почав сильно хворіти та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відносно підстав визнання права користування житловим приміщенням позивачка посилається на те, що почала постійно проживати у квартирі за проханням дядька, щоб здійснювати за ним догляд у зв`язку з хворобою до самої його смерті - 23.06.2017 року. Позивачка стверджує, що ОСОБА_3 неодноразово при сусідах висловлював усну згоду та прохав, щоб вона завжди проживала у квартирі та збирався її там зареєструвати , але хвороба не дала цього зробити, оскільки він тяжко пересувався та не мав змоги дійти до відповідних компетентних органів для вирішення цього питання. Окрім того, позивачка зазначає, що жодних угод стосовно певного порядку користування квартирою між нею та дядьком не укладалось, ця квартира є її постійним місцем проживання, а реєстрація за адресою: АДРЕСА_3 є формальною, оскільки вона чекала, покращення стану здоров`я дядька, щоб разом з ним піти та зареєструватись у квартирі. Також, позивачка стверджує, що після смерті дядька вона продовжує мешкати в цій квартирі, сплачує комунальні послуги, робить ремонт, там знаходяться її особисті речі. Отже, позивач не зберігає за собою право користування іншим житловим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду, про що свідчить відсутність реєстрації в паспорті позивача в спірній квартирі, у зв`язку з чим їй довелось звернутися до суду з вказаним позовом з метою захисту своїх житлових прав.

На підставі розпорядження керівника апарату Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №502 від 06.03.2019 року у зв`язку з перебуванням судді Прасолова В.М. на лікарняному з 17.01.2019 року, за результатами повторного автоматизованого розподілу в порядку п.п.2.3.2, 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, справу передано в провадження судді Черновій Н.В. (а.с.131).

Позивачка та її представник до суду не з`явилися, при цьому представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів до судового засідання не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечували, відзив на позовну заяву, у встановленому законом порядку, не надали.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, не визнання відповідачами позову, не подання ними відзиву у встановлений судом строк, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, з урахуванням поданих ними заяв.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Керуючись п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, суд вважає, що цю справу можливо вирішити на підставі наявних в ній доказів.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy vs. Ukraine», заява N 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Стаття 53 цього ж кодексу визначає, що жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.61, ст.64 та 65 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Частиною першою статті 106 ЖК УРСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 року №6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР).

Окрім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст.65 ЖК УРСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Так, судом встановлено, що 09.08.1989 року ОСОБА_2 , працюючи двірником у ЖКО РУ ім. Кірова, отримала ордер на право зайняття службової житлової площі за адресою: АДРЕСА_1 , площею 27,3 кв.м., що складається з 2-х кімнат. Ордер виданий на підставі рішення виконкому Саксаганської ради народних депутатів №355/1 від 28.07.1989 року. При цьому, син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначений у вказаному ордері, як особа, яка сумісно проживає з квартиронаймачем, отже останній також мав право користування на вказану квартиру, у якості члена її сім`ї (а.с.94).

Також, як видно з відповіді виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради №19/31-4476 від 30.10.2018 року, квартира АДРЕСА_1 , надана як службове житло працівнику ЖКО РУ ім. Кірова. Відповідно до реєстру обліку службових приміщень, розташованих на території Саксаганського району, станом на 25.10.2018 року, вищевказана квартира значиться як службове житло. У період з 21.09.2011 року по 25.10.2018 року приватизація цієї квартири не здійснювалась. Станом на 25.10.2018 року право приватної власності на вказане житлове приміщення не зареєстроване (а.с.109).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 20.02.2007 року Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №348 (а.с.10).

Також, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , що видане 24.06.2017 року Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1074 (а.с.11).

Як видно з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 07.04.1978 року Іванівською сільською радою Лубашивського району Одеської області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками останнього записані ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с.121).

Окрім того, відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого повторно 27.09.1985 року Іванівською сільською радою Лубашивського району Одеської області, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с.122).

Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , доводяться один одному рідними братами, а матір`ю їх є ОСОБА_2 .

При цьому, згідно з копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_5 , виданого 01.09.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського райвиконкому м. Кривого Рогу, батьком останньої вказаний ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.123), що підтверджує наявність родинних зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як між племінницею та дядьком.

Як видно з актів від 28.07.2017 року та 04.12.2017 року, складених мешканцями будинку АДРЕСА_1 з березня 2013 року проживала ОСОБА_1 , 1995 року народження, та доглядала за своїм дядьком ОСОБА_3 , 1978 року народження до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 і проживає по теперішній час (а.с.8, 9).

Відповідно до копії товарного чека від 26.06.2017 року витрати на поховання ОСОБА_3 у сумі 8625,00 грн. понесені його племінницею ОСОБА_1 (а.с.15).

Як видно з копії договору від 05.09.2017 року, укладеним між приватним підприємцем ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , нею замовлено виготовлення та монтаж балконного блоку у квартирі АДРЕСА_1 на суму 7900,00 грн. (а.с.26-27).

При цьому, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості про права власності, інші речові права, іпотеки та обтяження за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні (а.с.60).

Таким чином, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 проживає в зазначеному будинку з березня 2013 року. Позивачка відкрито користується спірним приміщенням, за що сплачує відповідну плату, підтримує квартиру в належному стані, тримає там свої речі. Стороною відповідачів не представлено належних і допустимих доказів того, що позивач незаконно проживає у цій квартирі.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Таким чином, приймаючи до уваги викладені вимоги матеріального та процесуального закону, оцінивши зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів, кожного окремо у рівних частинах, на користь позивача по 352,40 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 206, 258-259, 263-265, 273, 354, 355, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати вселення ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що відбулося на законних підставах.

Визнати на ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 , з моменту вселення.

Стягнути з виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради та департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради, кожного окремо, в рівних частках, на користь ОСОБА_1 по 352 (триста п`ятдесят дві) грн. 40 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Після набрання рішенням суду законної сили видати виконавчий лист для пред`явлення на виконання у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» в частині стягнення судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Н.В. Чернова