ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №591/2628/18

Номер провадження 22-ц/816/4504/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діють через свого законного представника ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 червня 2019 року в складі судді Сидоренко А.П., постановлене у м. Суми, повний текст судового рішення виготовлений 01.07.2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду з позовом у травні 2018 року, позивач просив суд визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . Разом із ним у зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що не має з ним родинних відносин, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня дружина) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (дочка). Вказані особи не проживають у зазначеному будинку понад один рік без поважних причин, про що було складено відповідний акт від 27.04.2018 року. Зазначає, що перешкоди у проживанні вказаним особам не чиняться. Після розірвання шлюбу, його колишня дружина із дітьми зібрали речі та переїхали. Куди саме позивачу невідомо. Вказує, що ОСОБА_2 не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне та неповне встановлення судом фактичних обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої при прийнятті рішення помилково прийшов до висновку стосовно того, що не проживання малолітніх дітей у спірному будинку зумовлено об`єктивними причинами, а саме тим, що їх мати змінила місце проживання внаслідок неприязних стосунків з позивачем. Через свій малолітній вік вони не могли самостійно вирішити де вони будуть проживати та були вимушені переїхати до іншого місця проживання. Зазначає, що будь - якого спору з питань щодо поділу будинку у жодної із сторін не виникало, будинок не був і не є предметом спору у даній справі. Вказує, що неприязні відносини між позивачем та відповідачем не були головною причиною зміни місця проживання відповідача, оскільки в час, коли остання виїхала з будинку, сам позивач вже більше півроку проживав окремо. Відповідач будь - яких дій щодо повернення до будинку не вчиняла, комунальні послуги не сплачувала, витрат на утримання будинку не несла, будинком не цікавилася. Вказує, що місце проживання неповнолітніх осіб визначено з матір`ю, а тому вони проживають з нею, забезпечені житлом зі сторони матері. Більш того, ОСОБА_3 взагалі не є рідною донькою позивача. Відповідач самостійно покинула з дітьми місце проживання, перешкод їй у проживанні ніхто не чинив. Вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав.

Від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Мірошниченка Андрія В`ячеславовича до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в кому останній зазначає, що факт постійного не проживання за місцем реєстрації не є доказом по даній справі тому, що особи які зазначені в акті не були допитаними в судовому засіданні в якості свідків по справі, а тому суд не може встановити правдивість їх показань. Більш того, у відповідача власного житла немає, а тому змоги переїхати і проживати до іншого житлового приміщення вона разом з дітьми не має. Також вказує, що неможливість відповідача проживати у вказаному житловому приміщенні обумовлена постійними сварками з позивачем, а також зміною останнім замків у дверях. Зазначає, що у позивача стоять лічильники на водопостачання, електропостачання та газопостачання, а тому факт несення ним додаткових витрат по сплаті комунальних послуг не було підтверджено належними доказами. Вказує, що єдиною метою позивача щодо зняття з реєстрації відповідача та неповнолітніх дітей, є продаж вказаного будинку. Враховуючи викладене, просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Від третьої особи пояснення по справі до апеляційного суду не надходили.

Позивач та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 просив відмовити у задоволені апеляційної скарги і залишити рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що причиною відсутності відповідача ОСОБА_2 та малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є неприязні стосунки з позивачем ОСОБА_1 , внаслідок чого відповідач була позбавлена можливості вільно та безперешкодно користуватися спірним будинком. Не проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірному будинку зумовлено об`єктивними причинами, а саме тим, що їх мати - відповідач ОСОБА_2 змінила місце проживання внаслідок неприязних стосунків з позивачем, а тому через свій малолітній вік вони не могли самостійно вирішити, де вони будуть проживати , та були вимушені переїхати до іншого місця проживання. З огляду на викладене, задоволення позову по відношенню до малолітніх дітей призведе до порушення гарантованого права неповнолітньої особи на житло.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.07.2001 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прийняли у дар в рівних частинах кожний, вказаний будинок. (а.с. 5).

04.11.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар ? частину вказаного житлового будинку. (а.с. 6).

27.04.2018 року позивачем в присутності трьох свідків було складено акт не проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 9).

Із довідок виданих міським єдиним інформаційно - розрахунковим центром від 04.05.2018 року та від 07.05.21018 року вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично зареєстровані, проте не проживають з березня 2017 року у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9 зворотна сторінка).

11.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Сумського міського відділу ГУ НП в Сумській області із заявою про те, що ОСОБА_2 створює штучні перешкоди у реалізації його законних прав щодо нерухомого майна, а саме домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 68). Також, із матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до Сумського міського відділу ГУ НП в Сумській області із заявами про вчинення відносно нього кримінального правопорушення (а.с. 59-63).

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24.10.2018 року вбачається, що за відповідачем нерухомого майна не зареєстровано (а.с. 87).

Відповідно до наданого Службою у справах дітей Сумської міської ради висновку про розв`язання спору за позовом ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням від 20.06.2019 року (а.с. 114), ОСОБА_2 та її діти проживають у винайманій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , оренда якої на місяць складає 3500 грн. За вказаною адресою створені належні умови проживання та розвитку малолітніх дітей. Будинок за адресою АДРЕСА_1 їй довелося покинути не з власної волі, а через обставини, які унеможливили їх подальше проживання. Позивач постійно вимагав щоб вона разом з дітьми покинула його будинок, влаштовував сварки та викликав поліцію, привів у будинок для проживання іншу жінку, відключав водопостачання до будинку та електроенергію. В результаті цих дій ОСОБА_2 вимушена була покинути будинок. Іншого житлового приміщення на праві власності чи праві користування , де б вона могла бути зареєстрована та її малолітні діти відповідач не має. Позивач заперечив вчинення вказаних дій, вказав що проти їх проживання у будинку заперечень не має. Неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в разі визнання позовних вимог будуть позбавлені гарантованого їм права на житло, а тому на думку Служби у справах дітей Сумської міської ради позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У силу ч.1 ст.6 СК правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За правилами ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є.

Разом з тим, згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Отже, за порівняльним аналізом стст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення стст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та вимоги, що викладені в апеляційній скарзі, позивач посилається лише на обставини не проживання відповідачів у належному йому будинку. В той же час, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів і обставин того, що самим фактом не проживання відповідачів у будинку АДРЕСА_1 порушуються його права на вільне володіння користування чи розпорядження належним йому будинком, оскільки сам факт наявності сервітуту у вказаних осіб не є порушенням прав позивача в силу приписів ч. 5 ст. 403 ЦК України.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_2 не сплачує кошти за надані комунальні послуги, колегія суддів не може прийняти до уваги з огляду на те, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідач не несе витрат по утриманню квартири та не сплачує вказаних коштів, як і доказів, з яких можливо було б встановити хто саме здійснює сплату за комунальні послуги. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що не сплата коштів за користування житлово-комунальними послугами, не може бути підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до відповідача, матері малолітніх дітей.

З огляду на викладене, за відсутності доведеності обставин порушення прав позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що задоволення позову по відношенню до малолітніх дітей призведе до порушення гарантованого права неповнолітньої особи на житло.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В зв`язку з тим, що апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення то, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати по наданню правничої допомоги в сумі 3000 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 червня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати по наданню правничої допомоги в сумі 3000 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2019 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

І.В. Орлов