Справа № 464/6039/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/614/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 червня 2018 року, постановлене в складі головуючої - судді Бойко О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 і з врахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь 194 099 грн. 29 коп. - основного боргу, 7 184 грн. 00 коп. - інфляційних втрат, 2 033 грн. 51 коп. - 3 % річних та 2033 грн. 17 коп. - судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 28.10.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди обладнання. Відповідно до п. 1 вказаного договору він передає, а ОСОБА_3 бере в тимчасове володіння та користування обладнання (опалубку будівельну по комплектуючих згідно з додатком № 1). У п. 3.2. договору сторони погодили, що передача майна в оренду здійснюється згідно з додатком № 1 до даного договору, який по своїй суті є актом передачі майна в оренду. Згаданий акт було підписано сторонами в день укладення договору - 28.10.2016 року. Строк оренди становить 45 днів з моменту прийняття майна за актом приймання майна в оренду. Однак, після закінчення строку оренди, відповідач не повернула майно, чим порушила взяті за договором зобов`язання. Враховуючи те, що відповідач жодних коштів за оренду обладнання не сплатила, він неодноразово звертався до останньої з вимогою щодо сплати заборгованості, однак безрезультатно. Крім того, у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання за договором оренди обладнання просив стягнути з відповідачки 3% річних за час прострочення зобов`язання в сумі 2 033 грн. 51 коп. та 7 184 грн. 90 коп. інфляційних втрат.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 червня 2018 року оскаржив позивач ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з невідповідністю висновків обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір оренди обладнання від 28 жовтня 2016 року був укладений з ТзОВ «Наш Край ЛТД», директором якого він є та зазначає, що договірні відносини виникли саме між двома фізичними особами. Стверджує, що до висновку про те, що орендодавцем по договору оренди обладнання від 28 жовтня 2016 року фактично було ТзОВ «Наш Край ЛТД» суд дійшов на підставі того, що відповідно до накладної № 30 від 09 листопада 2016 року та накладної № 31 від 31 березня 2017 року частина обладнання була повернута саме ТзОВ «Наш Край ЛТД». Зазначає, що таке обладнання було повернуто ТзОВ «Наш Край ЛТД» не на виконання договору від 28 жовтня 2016 року, сторонами якого були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а на виконання зовсім іншого договору. Звертає увагу на те, що майно зазначене в накладній № 30 від 09 листопада 2016 року не має жодного відношення до майна, яке є предметом договору оренди обладнання укладеного 28 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки ніколи не перебувало у власності ОСОБА_2 , а є предметом окремих договірних відносин між ТзОВ «Наш Край ЛТД» та ТзОВ «Люція Буд». Стверджує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ТзОВ «Наш Край ЛТД» є власником, або має будь-які майнові права на обладнання, яке є об`єктом оренди згідно договору оренди від 28 жовтня 2016 року. Посилається на те, що до моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору оренди обладнання від 28 жовтня 2016 року та договору доручення від 26 жовтня 2016 року недійсними, такі договори є правомірними, відповідно до презумпції правомірності правочинів та такими, що породжують, змінюють або припиняють цивільні права та обов`язки.

Також не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що особа, яка підписала договір оренди обладнання від 28 жовтня 2016 року ОСОБА_4 діяв без належного обсягу дієздатності. Зазначає, що між ним та ОСОБА_4 26 жовтня 2016 року укладено договір доручення, згідно якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується від імені і за рахунок довірителя вчинити юридичні дії щодо підписання 28 жовтня 2016 року з ОСОБА_3 договору оренди обладнання, Додатку № 1 до договору від 28 жовтня 2016 року та передати ОСОБА_3 опалубку будівельну по комплектуючих на підставі акту прийому-передачі майна в оренду. Стверджує, що зазначений правочин ним був схвалений, а тому договір підписаний від його імені ОСОБА_4 створює, змінює і припиняє його цивільні права та обов`язки.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. ст. 12 та 81 ЦПК України, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 28 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем та ОСОБА_3 , як орендарем був укладений договір оренди обладнання, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар взяв в тимчасове володіння та користування опалубку будівельну по комплектуючих згідно з додатком № 1, строком на 45 днів (з 29.10.2016 року по 15.12.2016 року) з моменту прийняття майна, що орендується за актом приймання майна в оренду, з оплатою загальної суми орендної плати в розмірі 16 204 грн. 95 коп. (т. 1 а.с. 5).

28 жовтня 2016 року між сторонами підписано додаток № 1 до договору акт прийому-передачі майна в оренду, в якому зазначено перелік майна, переданого в оренду (т. 1 а.с. 6).

Матеріалами справи підтверджено, що вказані договір та акт підписані не особисто орендодавцем, а ОСОБА_4 , який діяв на підставі договору доручення укладеного між сторонами 26 жовтня 2016 року, за умовами якого повірений ( ОСОБА_4 ) взяв на себе зобов`язання підписати з ОСОБА_3 28 жовтня 2016 року договір оренди обладнання, акт прийому-передачі майна в оренду, а також передати ОСОБА_3 опалубку будівельну по комплектуючих на підставі акту прийому-передачі майна в оренду (т. 1 а.с. 203).

Відповідно до частини першої статі 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно частини першої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що якщо обумовлений в договорі строк оренди буде перевищений без письмового дозволу орендодавця, то буде вважатися, що строк оренди майна продовжено орендарем в односторонньому порядку на невизначений строк, але у будь-якому випадку до моменту повернення майна його власнику, за що орендарю нараховується відповідна орендна плата.

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У силу вимог статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавств

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір від 28 жовтня 2016 року, на підставі якого пред`явлено позову, з боку орендаря укладено не як фізичною особою ОСОБА_3 , а як юридичною особою ТОВ «Люція-Буд», керівником якої є відповідачка ОСОБА_3 , оскільки такий скріплений печаткою цієї юридичної особи. Окрім цього, матеріалами справи підтверджено повернення ТОВ «Люція-Буд» опалубки будівельної ТОВ «Наш Край ЛТД», керівником якого є позивач у справі, а саме накладними № 30 від 09 листопада 2016 року (т. 1 а.с. 252) та № 31 від 31 березня 2017 року (т. 1 а.с. 251) по договору від 25 жовтня 2016 року. Однак, суд першої інстанції в той же час прийшов до висновку, що вказаний договір є невчиненим, оскільки не містить підпису та печатки орендаря - ТОВ «Люція-Буд», що свідчить, що згідно згаданих накладних поверталось обладнання надане не на виконання цього правочину. Додатково суд мотивував своє рішення тим, що договір від 28 жовтня 2016 року підписаний не позивачем, без зазначення про підписання такого представником, без довіреності позивача як фізичної особи на підписання договору, без засвідчення факту підписання договору представником у відповідності до ст.207 ЦК України, матеріали справи не містять даних про право власності на будівельне обладнання позивача, як фізичної особи.

Проте з такими висновками суду повністю погодитись не можна.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 2-1383/2010, провадження № 14-308цс18).

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частини перша та третя статті 237 ЦК України).

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (частина перша статті 239 ЦК України).

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України). Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Як встановлено в ході розгляду справи, як договір доручення від 26 жовтня 2016 року, так і договір оренди обладнання від 28 жовтня 2016 року не оспорювались, не є нікчемними та не визнані в судовому порядку недійсними. Як і не спростовано відповідачем належність на праві власності позивачу предмету договору оренди від 28 жовтня 2016 року.

Незазначення в самому тексті договору, що такий підписаний не безпосередньо його стороною, а представником і неоспорення цих обставин його сторонами, не позбавляє такий договір його дійсності, і як наслідок, на підставі такого договору може бути пред`явлений позов, пов`язаний з його неналежним виконанням.

Щодо мотивів суду першої інстанції про укладення договору оренди з боку орендаря не фізичною особою, а юридичною особою, колегія суддів виходить з того, що скріплення такого договору печаткою юридичної особи (однак в силу положень ЦК України наявність печатки юридичної особи не пов`язується, як з укладенням договору, так із його дійсністю) само по собі не свідчить, що такий укладено саме з юридичною особою. При цьому колегія суддів враховує, що в преамбулі договору зазначено, що такий укладено між двома фізичними особами, а в розділі «Юридичні адреси, банківські реквізити і підписи сторін» після слова «Орендар» міститься прізвище, ім`я та по батькові відповідача, без вказівки на те, що така підписує договір, як керівник юридичної особи.

В той же час, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про невчиненням між ТОВ «Люція-Буд» та ТОВ «Наш Край ЛТД» договору від 25 жовтня 2016 року (т. 2 а.с. 25), оскільки такий не підписаний з боку орендаря - ТОВ «Люція-Буд».

Враховуючи відсутність в матеріалах справи інших доказів, які б вказували на наявність між цими юридичними особами відносин найму з приводу опалубки будівельної, вірними є висновки суду першої інстанції, що така поверталася саме на виконання умов згаданого договору від 25 жовтня 2016 року.

У зв`язку із цим, колегія суддів приходить до переконання, що відповідно до накладної № 31 від 31 березня 2017 року предмет договору від 26 жовтня 2016 року було повернуто орендодавцю, позивачу у справі. Доказів протилежного ним суду не надано. Непрямим доказом цього є пред`явлення позову лише про стягнення орендної плати, а не про зобов`язання відповідача повернути предмет оренди.

Відтак, протягом часу з 15 грудня 2016 року (термін закінчення оренди) і до 31 березня 2017 року, відповідач користувався предметом оренди, за який зобов`язаний сплатити позивачем орендну плату.

Згідно розрахунку позивача, який не спростовано відповідачем, один день оренди становить 360 грн. 11 коп.

Отже, до стягнення підлягає сума 38 171, 66 грн. (360, 11 х 106 (кількість днів за період з 15.12.2016 року по 31.07.2017 року), яка з урахуванням несплаченої за договором орендної плати складатиме 54 376 грн. 61 коп. (38 171,66 + 16 204,95).

Позивачем пред`явлено також позовну вимогу про стягнення відсотків річних та інфляційних втрат на підстав положень ст. 625 ЦК України, починаючи з травня місяця 2017 року (тобто з часу надіслання вимоги в порядку, передбаченому ст. 530 ЦК України).

Оскільки в ході апеляційного розгляду встановлено, що предмет оренди повернуто позивачу у березні 2017 року, з урахування принципу диспозитивності, колегія суддів вважає, що відсутні підстави застосовувати положення ст. 625 ЦК України до періоду часу, після фактичного повернення предмета оренди.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 54 376 грн. 61 коп. основного боргу за договором оренди, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч. 1, п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи слід розподілити пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме слід стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 418 грн. 41 коп. та з ОСОБА_3 в дохід держави 543 грн. 77 коп. недоплаченого судового збору за подання позову до суду першої інстанції, а також з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 816 грн. 18 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) 54 376, 61 грн. (п`ятдесят чотири тисячі триста сімдесят шість грн.. 61 коп.) основного боргу за договором оренди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) в дохід держави 418 грн. 41 коп. та з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) в дохід держави 543, 77 коп. недоплаченого судового збору за подання позову до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) в користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) 816 грн. 18 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.