Провадження № 22-ц/801/2187/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 рокуСправа № 127/12835/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання - Богацької О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 127/12835/19 за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Сичука М. М. у залі суду,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про стягнення шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Позов обґрунтовано тим, що наказом голови Апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року № 37/2-07к, на підставі постанови Верховної Ради України від 19 квітня 2016 року № 1120-VIII «Про звільнення суддів», його було виведено зі штату суддів Апеляційного суду Вінницької області у зв?язку з поданням заяви про відставку.

З червня 2016 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниці йому було призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08 червня 2016 року, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VII та від 02 червня 2016 року № 1402- VIIІ.

Відповідно до чинного законодавства та рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08 червня 2016 року він отримував щомісячне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків від заробітної плати (суддівської винагороди) судді, який працює на відповідній посаді, виходячи із 10 мінімальних заробітних плат з коефіцієнтом 1,1 судді апеляційного суду, та доплати за вислугу років в розмірі 50 відсотків.

Рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04 грудня 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України положення частини 3 статті 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадові оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Цим рішенням Конституційний Суд України підтвердив, що державний орган, при прийнятті неконституційних законодавчих поправок до частини 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ суттєво зменшив матеріальне забезпечення суддів у відставці, спричинивши їм матеріальні збитки.

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» на його користь 369 930,85 грн у відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний Конституційним Судом України неконституційним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» на користь ОСОБА_1 369 930, 83 грн у відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний Конституційним Судом України неконституційним.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неконституційних поправок до частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій i статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-У11», які були прийняті державним органом, позивачу за період з 15 червня 2016 року по 31 грудня 2018 року суттєво зменшено виплати щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці, чим спричинено останньому матеріальну шкоду в розмірі 369 930,83 грн, яка підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з таким рішенням, представник Державної казначейської служби України Іскра С. М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року справу передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя - Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2019 року поновлено Державній казначейській службі України строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2019 року, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без руху та надано заявникові строк для усунення недоліків поданої скарги протягом п?яти днів з дня отримання ухвали суду, а саме для сплати судового збору.

На виконання вимог вищевказаної ухвали, представником Державної казначейської служби України подано до суду платіжне доручення про сплату судового збору у визначеному законом розмірі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду на 31 жовтня 2019 року о 09:40 год. з повідомленням учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник заявника зазначає, що до компетенції Державної казначейської служби України належить виконання судових рішень, за якими передбачено безспірне списання коштів з державного бюджету, а в даних правовідносинах обов?язок по відшкодуванню шкоди покладається на державу, і саме вона має нести майнову відповідальність та бути відповідачем у цій справі.

При цьому жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що Державна казначейська служба несе відповідальність за дії інших органів державної влади.

Ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та має розглядатися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, при ухваленні оскаржуваного рішення, місцевим судом не враховано, що пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/18 зазначено, що частини третя, десята статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453 - VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення та не застосовується до правовідносин, що виникли раніше.

Положення статті 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. При цьому у випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Разом з тим, при вирішенні даного спору, суд першої інстанції послався на статті 1173 та 1175 ЦК України, що є неприпустимим, оскільки вони мають різний суб?єктний склад заподіювачів шкоди та підстави відповідальності.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , з посиланням на обставини, викладені в позовній заяві, указував на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, а мотиви апеляційної скарги є необґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 працював суддею Апеляційного суду Вінницької області, наказом голови Апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року № 37/2-07к, на підставі постанови Верховної Ради України від 19 квітня 2016 року № 1120-VIII «Про звільнення суддів», його було виведено зі штату суддів Апеляційного суду Вінницької області у зв?язку з поданням заяви про відставку.

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниці з 15 червня 2016 року ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08 червня 2016 року, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VII та від 02 червня 2016 року № 1402- VIIІ.

Рішенням Конституційного суду України № 11-р/2018 вiд 04 грудня 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій i статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-У1 у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, зокрема, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 сiчня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України матеріальної шкоди в сумі 369 930,83 грн, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України закону, який не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовуються державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, що виникли із здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Згідно пункту сьомого частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу. Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава, в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона, у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту другого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті сімнадцятому частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже законодавством врегульовано питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про судоустрій і статус суддів», яким визначено матеріальне та соціальне забезпечення суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Порядок призначення на посаду судді регулюється розділом IV Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого призначення на посаду судді здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання Вищої ради правосуддя, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору чи кваліфікаційного оцінювання кандидатів.

Рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України положення частини 3 статті 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинні редакції, зокрема "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Унаслідок неконституційних змін до частини 3 статті 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ, які були прийняті державним органом, на думку позивача, йому були суттєво зменшені виплати щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці за період з 15 червня 2016 року по 31 грудня 2018 року, чим спричинено матеріальну шкоду на суму 369 930,83 грн.

З матеріалів справи слідує, що предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини щомісячного довічного утримання судді у відставці за період з 2016 по 2018 роки.

З огляду на зазначене можна зробити висновок, що спір між сторонами виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі.

Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Саме такий висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19).

Згідно з частиною статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте зазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У частинах першій і другій статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19?22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає задоволенню частково, а ухвалене судом першої інстанції рішення - скасуванню із закриттям провадження у справі.

Закриття провадження в даній цивільній справі не перешкоджає позивачеві звернутись до суду за захистом прав, які він вважає порушеними, у порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 377, 382, 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2019 року скасувати, провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про стягнення шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним - закрити.

Роз?яснити позивачеві, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С. К. Медвецький

Судді: Підпис С. Г. Копаничук

Підпис В. В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С. К. Медвецький