Справа № 360/1900/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючого судді - Унятицького Д.Є.

за участю секретаря - Щербакової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист прав споживача шляхом визнання договору переуступки паю недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року позивачка звернулась до суду, мотивуючи свої вимоги тим. що 13 листопада 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали з нею договір переуступки паю на квартиру в ОК ЖБК "Бригантина-2" з поетапною оплатою. Вказаний договір був укладений з метою її вступу у члени кооперативу для набуття у власність квартири АДРЕСА_1. Того ж дня вона подала заяву про прийняття її у члени кооперативу. З 13 листопада 2013 року по 30 січня 2015 року вона сплатила кооперативу значну грошову суму в іноземній валюті. Однак у зв'язку із значним знеціненням національної валюти, ОСОБА_1, отримуючи дохід в гривнях поступово втратила можливість виконувати свої зобов'язання за договором у повному обсязі. На підставі договору про переуступку паю позивачка вселилась у квартиру та до 29 травня 2018 року володіла та користувалась нею. Вважала, що умови договору не відповідають діючому законодавству та порушують її права як споживача, оскільки є несправедливими, встановлюють жорстку односторонню відповідальність позивачки та несправедливу ціну. Крім цього, існують приховані недоліки, пов'язані з неякісним здійсненням будівельних робіт під час будівництва будинку (неякісна гідроізоляція даху, неякісні фундамент, труби для подачі та відведення води, вентиляція, шумопоглинання, не оздоблена прилегла територія). При укладенні договору відповідачі застосували нечесну підприємницьку практику, оскільки відповідачка укладала його як фізична особа-підприємець, а підписи обох відповідачів скріплені їх печатками як ФОП. Просила захистити права споживача ОСОБА_1, шляхом визнання недійсним договору переуступки паю на квартиру в Обслуговуючому кооперативі "Житлово-Будівельний кооператив "Бригантина-2" з поетапною оплатою, укладеного 13 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, просила слухати справу без її участі, позов підтримала.

Представник відповідачів ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, відповідно до заяви просив розглянути справу без його участі. Подав відзив на позов відповідно до якого проти позову заперечував. Вважав, що позивачкою не надано жодного доказу наявності порушення її прав та причинно-наслідкового зв'язку між будівництвом об'єкта та заявленими вимогами. Крім цього, вважав, що слід застосувати наслідки строку позовної давності, перебіг якого слід починати з 27 вересня 2004 року. Відлік позовної давності обчислюється з одного і того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 13 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладений договір переуступки паю на квартиру в ОК ЖБК "Бригантина-2" з поетапною оплатою, що підтверджується копію договору (а.с.22-24).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Враховуючи, що при підписанні договору сторонами було досягнуто згоди щодо вартості продажу об'єкту, після підписання договору ОСОБА_1 на виконання його умов виконувала свої обов'язки щодо оплати, виходячи із загальної вартості об'єкту продажу, то підстав вважати, що ціна зазначена в договорі є несправедливою немає.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивачки на висновок про вартість майна (а.с. 140-147), виходячи з наступного.

При визначенні вартості майна оцінювачем було враховано дані діючих ринкових пропозицій за якими вартість одного квадратного метра становила від 6802 грн. до 7063 грн.

З оспорюваного договору вбачається, що вартість 1 м.кв. становить 6 117 грн. за квадратний метр (44 925 доларів США/58,7 кв.м. х 7,993 грн. за 1 долар США). Тобто вартість квартири знаходиться в межах діапазону ринкових цін, що діяли на час укладення договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Частинами 2, 3 статті 18 вказаного Закону України визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про:1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Таким чином підстав вважати, що ціна договору, визначена сторонами є несправедливою умовою договору не вбачається.

Також не знайшло свого підтвердження посилання позивачки на нечесну підприємницьку практику, як на підставу визнання договору недійсним.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Виходячи з викладеного підстав вважати, що зі сторони відповідачів здійснювалась діяльність, що вводила позивачку в оману не вбачається, враховуючи, що належних і допустимих доказів, що підтверджують зазначені обставини суду не надано, договір в момент укладання влаштовував обидві сторони, в тому числі позивачку, виконувався належним чином позивачкою, а припинення його виконання відбулось не у зв'язку із виявленням обставин, що вказували на нечесну підприємницьку практику, а у зв'язку із фінансовою неспроможністю позивачки виконувати умови договору щодо суми щомісячних платежів.

Також не можуть бути підставою для визнання договору недійсним можливі приховані недоліки, пов'язані з неякісним здійсненням будівельних робіт, оскільки вони можуть бути підставою для розірвання договору з відповідними наслідками, а не для визнання договору недійсним (ст.8 Закону України "Про захист прав споживачів").

Відповідно до п.7.4 Договору переуступки паю якщо сторона 1 заборгує поточні оплати стороні 2 більше, ніж за 6 місяців без погодження сторони 2, дія зобов'язань сторони 2 припиняється в односторонньому порядку. В цьому випадку сторона 2 набуває права в односторонньому порядку розірвати договір, виставити квартиру на продаж, а після погашення заборгованості і штрафу у розмірі 1000 доларів США решту коштів у 3-денний строк повернути стороні 1. Сторона 1 зобов'язується в цьому випадку звільнити квартиру та повернути її у стані не гіршому, ніж отримала.

Виходячи з положень ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" п.7.4 договору містить несправедливі умови, оскільки їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, внаслідок чого сплативши значну суму за договором покупець втрачає будь-які права, пов'язані з об'єктом купівлі-продажу на розсуд продавця при визначенні вартості продажу квартири після розірвання договору.

Відтак в цій частині позов є обґрунтованим.

Однак відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, оскільки про невідповідність умов оспорюваного договору вимогам ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" позивачка могла довідатися в день його укладання, тобто 13 листопада 2013 року, то звернення до суду 21 серпня 2018 року відбулось із пропуском строку позовної давності.

За вказаних обставин, відповідно до ч.4 ст.367 ЦК України в позові необхідно відмовити.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист прав споживача шляхом визнання договору переуступки паю недійсним відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду через Бородянський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий-суддяД.Унятицький