КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9826/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонолітмонтаж», третя особа - ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонолітмонтаж» - Грушовець Аліни Сергіївни на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року,

встановив:

у грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 315 066 грн. 93 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 176 578 грн. 61 коп., моральну шкоду в сумі 200 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року позов було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача заробітну плату в сумі 315 066 грн. 93 коп., компенсацію частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 176 578 грн. 61 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що судом було повно та всебічно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 , представника відповідача Грушовець А. С . , третьої особи ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він працював у відповідача з 06.03.2013 на посаді головного інженера. 08.05.2015 він був призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015. У запас він був звільнений 06.03.2018.

12.08.2018 з ним було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років. Оскільки він призваний на військову службу під час мобілізації, за ним зберігається до дня особливого періоду або до дня звільнення місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, де він працював. За вказаний період йому було нараховано заробітну плату за 2016, 2017 та за січень-листопад 2018 року заробітну плату в сумі 315 066 грн. 93 коп., яка не була йому виплачена. В зв`язку з цим він просив стягнути суму заборгованості по заробітній платі, а також компенсацію за порушення строків її виплати в сумі 176 5768 грн. 61 коп., яка розрахована відповідно до індексу споживчих цін. Також позивач просив стягнути моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. через понесені моральні страждання, оскільки він хвилювався за існування своєї сім`ї.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 р. позов було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача заробітну плату в сумі 315 066 грн. 93 коп., компенсацію частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 176 578 грн. 61 коп.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заробітної плати та компенсації, суд першої інстанції виходив з того, що вони є доведеними.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам та був зроблений з порушенням норм матеріального права.

Як видно з матеріалів справи, позивач працював у відповідача на посаді головного інженера з 03.06.2013. 05.07.2015 йому було вручено мобілізаційне розпорядження та з 08.07.2015 він був призваний на військову службу по мобілізації відповідно до Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 та стст. 21, 39 закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Службу проходив з 09.07.2015 по 06.03.2018 (а/с 10-13 т. 1).

Доводи апелянта про те, що середній заробіток за позивачем зберігався лише протягом одного року, є безпідставним з огляду на положення ст. 119 КЗпП України.

Станом на 08.07.2015, коли позивача було призвано на військову службу відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України був викладений в наступній редакції: після слів «вступ працівника» доповнити словами «або власника - фізичної особи», а після слів «альтернативну (невійськову) службу» доповнено словами «крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року».

Частина 3 ст. 119 КЗпП України була викладена в наступній редакції: «За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України» відповідно до Закону України №1275-VII від 20.05.2014.

Законом № 1769-VIII від 06.12.2016 було внесено зміни та викладено ч. 3 ст. 119 КЗпП України в наступній редакції: «За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином за позивачем зберігався середній заробіток з 08.07.2015 по 06.03.2018.

Згідно Довідки, виданої ТОВ «Укрмонолітмонтаж» (а/с 14 т. 1), яка за змістом є ідентичною Довідці від 24.04.2019 (а/с 94 т. 1), заробітна плата позивача становила за січень-грудень 2016 року - 112 289 грн. 94 коп. (за лютий - 9 394 грн. 77 коп.), тоді як за Індивідуальними відомостями застрахованої особи, отриманими з Пенсійного фонду України 24.10.2018 - 111 395 грн. 07 коп. (за лютий - 8 500 грн.) (а/с 15-17 т. 1).

Позивачем було заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за період січень-грудень 2016 року в сумі 111 395 грн., яка була стягнута судом першої інстанції, рішення суду позивачем не оскаржувалось, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави змінювати суму стягнутого середнього заробітку.

Позивач був звільнений в запас 06.03.2018, після чого приступив до роботи. Контракт про проходження громадянином військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу позивач уклав 17.08.2018, який набрав чинності з 12.09.2018.

За період з 07.03.2018 по день набрання чинності Контрактом, позивач працював, йому було нараховано заробітну плату, однак вона також не була йому виплачена.

За наказом №70-К від 01.11.2018 позивач був звільнений з роботи відповідно до п. 5 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Укрмонолітмонтаж», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за період травень-грудень 2015 року розглядається Деснянським районним судом м. Києва (а/с 186 т. 1). Справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Укрмонолітмонтаж», третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди також розглядається Деснянським районним судом м. Києва (а/с 187 т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток, який зберігався за ним та був фактично нарахований з 01.01.2016 по 06.03.2018, а також з 12.09.2018 по 31.10.2018. Також на користь позивача має бути стягнута заробітна плата, нарахована, але не виплачена йому своєчасно за період з 07.03.2018 по 11.09.2018.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно визначив суму заборгованості по заробітній платі в повному розмірі, а не суму, яка підлягала до виплати після утримання податків та обов`язкових платежів, є безпідставними, оскільки за належне утримання податків та обов`язкових платежів відповідальність несе відповідач. Разом з тим, доцільно зазначити в резолютивній частині постанови про стягнення суми заробітної плати за вирахуванням податків та обов`язкових платежів.

Відповідно до Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості (чч. 4-6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»).

В ст. 25 вказаного Закону забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Забороняються відрахування із заробітної плати, метою яких є пряма чи непряма сплата працівником роботодавцю чи будь-якому посередникові за одержання або збереження роботи.

Поряд з цим, матеріали справи свідчать про те, що після звільнення з військової служби в запас 06.03.2018 позивач приступив до роботи у відповідача з 07.03.2018, однак заробітна плата йому за 2016-2017 роки виплачена не була.

Згідно ст. 27 вказаного Закону порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

В ст. 34 вказаного Закону закріплено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Посилання представника відповідача Грушовець А.С. та директора ТОВ «Укрмонолітмонтаж» на заяву від імені ОСОБА_1 , датовану 08.07.2015 (а/с 100 т. 1), як на підставу для невиплати позивачу заробітної плати, є необґрунтованим, оскільки позивач заперечує факт написання такої заяви,

Заперечуючи проти стягнення компенсації директор ТОВ «Укрмонолітмонтаж» ОСОБА_2 . вважає, що таким чином заробітна плата ОСОБА_1 була депонована.

Відповідно до пункту 1.2 постанови Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» (була чинною до 05.01.2018) депонована заробітна плата - готівкові кошти, що одержані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов`язаних з оплатою праці, та не виплачені в установлений строк окремим фізичним особам. Підприємство має право зберігати в касі готівку для виплат, які належать до фонду оплати праці та здійснюються за рахунок виручки, понад установлений йому ліміт каси протягом трьох робочих днів з дня настання строків цих виплат у сумі, що зазначена в переданих до каси відомостях на виплату грошей (п. 2.6 вказаної Постанови). В п. 3. 9 вказаної Постанови передбачається, що після закінчення встановлених строків виплат, пов`язаних з оплатою праці за видатковими відомостями, касир зобов`язаний, зокрема, у видатковій відомості проти прізвища осіб, яким не здійснено виплату, поставити відбиток штампа або зробити напис "Депоновано";

З 06.01.2018 дії нове Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 №148, відповідно до п. 3 якого депонована заробітна плата - готівка, одержана суб`єктами господарювання для виплат, пов`язаних з оплатою праці, та не виплачена в установлений строк окремим фізичним особам. Згідно п. 31. Касир зобов`язаний після закінчення встановлених строків виплат, пов`язаних з оплатою праці за видатковими відомостями, зокрема, у видатковій відомості проти прізвища осіб, яким не здійснено виплату, поставити відбиток штампа або зробити напис "Депоновано".

Даних про таке депонування заробітної плати, належної до виплати позивачу, відповідачем не надано.

Крім того, після демобілізації позивач звертався до відповідача з вимогою виплатити йому заробітну плату, однак заборгованість виплачена не була, а ОСОБА_2 визнав, що заборгованість не виплачена у зв`язку з тим, що у товариства відсутні кошти.

При визначенні розміру суми заборгованості суд апеляційної інстанції виходить із наданих відповідачем даних щодо розміру середнього заробітку, який зберігався за позивачем протягом його призову на військову службу під час мобілізації до 06.03.2018, а також після укладення ним Контракту про проходження громадянином військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу від 17.08.2018, який набрав чинності з 12.09.2018.

За таких обставин є недоведеним посилання представника відповідача та ОСОБА_2 на той факт, що несвоєчасна виплата заробітної плати була погоджена між сторонами. Вини ОСОБА_1 в несвоєчасному отриманні заробітної плати немає, а тому на його користь має бути стягнута як заборгованість з виплати заробітної плати, так і компенсація за її несвоєчасну виплату.

Разом з тим, суд першої інстанції при стягненні компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати припустився помилки, не провів відповідних розрахунків компенсації з урахуванням вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а виходив з розрахунку, наданого позивачем.

Однак, такий розрахунок був проведений позивачем неправильно, оскільки проводив його з розрахунку суми заробітної плати до утримання податків і обов`язкових платежів, а крім того, компенсація була розрахована з повної суми за рік на індекс інфляції також за весь рік, що не відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно офіційних даних показники індексу інфляції становили:

Рік182019
Січень 101100,2100,2100,2103,1100,9101,1101,5101,0
Лютий100,9100,299,9100,6105,399,6101,0100,9100,5
Березень101,4100,3100102,2110,8101,0101,8101,1100,9
Квітень101,,3114,0103,5100,9100,8101,0
Травень100,899,7100,1103,8102,2100,1101,3100,0100,7
Червень100,499,7100,0101,0100,499,8101,6100,0 99,5
Липень98,799,899,9100,499,099,9100,299,399,4
Серпень99,699,799,3100,899,299,799,9100,0 99,7
Вересень100,1100,1100,0102,9102,3101,8102,0101,9100,7
Жовтень100,0100,0100,4102,498,7102,8101,2101,7
Листопад100,199,9100,2101,9102,0101,8100,9101,4
Грудень100,2100,2100,5103,0100,7100,9101,0 100,8
Всього104,699,8100,5124,9143,3112,4113,7109, 8

Сума компенсації розрахована судом апеляційної інстанції помісячно відповідно до суми нарахованої до виплати заробітної плати - 266 538 грн. (після утримання податків та обов`язкових платежів) в розмірі 82 708 грн. До вказаної суми також включено індексацію за січень-вересень 2019 року в сумі 20 651 грн., оскільки заборгованість до цього часу не сплачена.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід змінити в частині визначення розміру компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та зменшити розмір такої компенсації до 82 708 грн.

Також слід змінити рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про судові витрати та змінити розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись стст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонолітмонтаж» - Грушовець Аліни Сергіївни задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 р. змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонолітмонтаж» на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 315 066 грн. 93 коп. (за вирахуванням з цієї суми податків і обов`язкових платежів) та компенсацію в сумі 82 708 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонолітмонтаж» судовий збір на користь держави в сумі 3 977 грн. 74 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 29 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді