Провадження № 2/761/2043/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Смігунову В.В., Савенко О.І.,

за участю позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

представника третьої особи: Кошового Г.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

16 серпня 2018 року до суду надійшла вказана позовна заява.

В позовній заяві позивач просить: позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в твердій грошовій сумі 2 500,00 грн. щомісячно, але не менше встановленого законом мінімального розміру аліментів, починаючи з 01.05.2013 року і до повноліття дитини.

Вимоги обґрунтовані тим, що з 2010 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі за місцем проживання позивача. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син - ОСОБА_5 . Спільне життя батьків не склалось, тому з 2013 року сторони проживають окремо - в квітні 2013 року відповідач разом з дітьми (сином ОСОБА_5 та донькою від попереднього шлюбу) почала знімати квартиру в будинку АДРЕСА_1 .

Як зазначає позивач, з дня народження син проживає за місцем реєстрації батька, відвідував дошкільний навчальний заклад та на даний час школу. Батько займається навчанням, вихованням дитини, матеріальним утриманням.

В той же час мати з квітня 2013 року не цікавиться дитиною, не приймає участі у його вихованні, матеріальному забезпеченні, духовному розвитку, тобто самоусунулась від виконання батьківських обов`язків.

Крім того позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини.

20.11.2018 року до суду надійшов відзив відповідача в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення її батьківських прав відносно сина та вона заперечує сплачувати аліменти, починаючи з 01.05.2013 року так як позивач не надав доказів, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Водночас відповідач визнала позов в частині сплати аліментів в розмірі 2 500,00 грн. щомісячно.

Також відповідач зазначила, що під час спільного проживання з позивачем, в двокімнатній квартирі проживали - позивач, відповідач, їх син - ОСОБА_5 , донька відповідача від попереднього шлюбу - ОСОБА_8 та мати позивача - ОСОБА_9 . Спільне життя дійсно не склалось з позивачем, в тому числі і в зв`язку з тим, що він не бажав вирішити житлові умови на краще. Також позивач безпідставно ревнував, зловживав алкогольними напоями та наркотиками. З огляду на житлові умови, відповідач 31.05.2013 року вимушена була піти з дітьми проживати в орендовану квартиру. Потім в липні 2013 року вона поїхала проживати за адресою своєї реєстрації і саме за цією адресою наприкінці серпня 2013 року позивач за участі двох спільників силоміць забрав сина до м.Києва, заборонивши бачити дитину. Враховуючи агресивний характер позивача, наявність у нього декількох судимостей та схильність до зловживання алкогольними напоями, з метою того, щоб не травмувати сина, як зазначає відповідач, вона не наполягала на побаченнях з сином. З 2013 року вона не спілкується з сином не тому, що не мала бажання з ним спілкуватись та виховувати його, а тому що не бажала наносити травми психіці сина, яких би він зазнав, бачачи скандали між батьками. На даний час відповідач постійно проживає в Турецькій Республіці Північного Кіпру та декілька разів на рік має можливість бувати на території України. Найближчого приїзду планує відвідати школу, де навчається син та поспілкуватись з класним керівником. Також відповідач зазначила, що вона готує позовну заяву про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, яку найближчим часом буде подано до суду.

25.04.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач зазначає, що відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків та будь-яких перешкод у їх здійсненні вона не мала.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві..

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши думку сторін, свідків, представника третьої особи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають спільну дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували.

З матеріалів справи вбачається, що дитина проживає разом з позивачем. Вихованням дитини та її здоров`ям займається позивач.

Як зазначила відповідач у власних поясненнях, позивач за участі двох спільників силоміць забрав сина до м.Києва, заборонивши бачити дитину та враховуючи агресивний характер позивача, наявність у нього декількох судимостей та схильність до зловживання алкогольними напоями, з метою того, щоб не травмувати сина, як зазначає відповідач, вона не наполягала на побаченнях з сином. З 2013 року вона не спілкується з сином не тому, що не мала бажання з ним спілкуватись та виховувати його, а тому що не бажала наносити травми психіці сина, яких би він зазнав, бачачи скандали між батьками.

Проте в судовому засіданні не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження зазначеного відповідачем.

Відповідач суду не надала доказів, що після серпня 2013 року вона намагалась побачитись з сином, проте відповідач чинив перешкоди в цьому.

Також суду не надано доказів що відповідач намагалась відвідати сина в дошкільному навчальному закладі чи школі.

Так само відповідач не намагалась після відкриття провадження у справі приймати участь у вихованні дитини.

І лише після відкриття провадження у справі з 02.11.2018 року відповідач почала перераховувати аліменти на утримання сина в розмірі 2 500,00 грн. щомісячно.

На даний час відповідач разом з донькою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно проживає в Турецькій Республіці Північного Кіпру та декілька разів на рік має можливість бувати на території України.

Як зазначила відповідач, найближчого приїзду планує відвідати школу, де навчається син та поспілкуватись з класним керівником. Також відповідач зазначила, що вона готує позовну заяву про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, яку найближчим часом буде подано до суду.

Судом не було встановлено, що відповідач відвідувала школу в якій навчається син та звернулась до суду з позовом про визначення способу участі у вихованні дитини.

З документів, наданих до матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 вперше перетнула кордон України 18.08.2013 року та перебувала за її межами по 01.11.2013 року, а потім з 21.11.2013 року по 16.05.2014 року. Та як вбачається, ОСОБА_4 протягом 2013-2015 років тричі перебувала на території України, протягом 2016 року- двічі, в 2017 році не перебувала та тричі протягом 2018 року. Проте відповідач не надала суду доказів. що в той час як вона перебувала на території України, вона намагалась побачити сина, поспілкуватись з ним чи поцікавитись за його місцем навчання його успіхами, не вітала з днями народження.

Свідки ОСОБА_6 , в судовому засіданні підтвердила що лише батько займається вихованням дитини та ніколи не бачила матір.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що коли ОСОБА_4 приїздила до України, вона намагалась побачитись з сином, проте не могла потрапити до квартири. Свідок не зазначив рік та місяць коли відповідач намагалась спілкуватись з сином.

Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_2 , дитині створені належні умови для проживання та розвитку.

Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація у своєму висновку від 02.01.2019 року №109/05/40-11 зазначила, що враховуючи надані документи по справі, керуючись інтересами дитини, вони вважають за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з висновку №23 від 30.01.2019 року психологічного обстеження дитини, складеного Міським центром дитини, в результаті проведеного психологічного обстеження з`ясовано, що ОСОБА_5 має надійний тип прив`язаності до батька, поважає його авторитет. Також діагностована прив`язаність по відношенню до бабусі ОСОБА_10 . У ОСОБА_5 прослідковується потреба в наявності материнського об`єкта. Яку частково задовольняє співмешканка батька ОСОБА_8 , яку він вважає своєю родиною. Діагностовано прив`язаність до дідуся ОСОБА_11 , братика ОСОБА_12 , сестри ОСОБА_13 . Виявлено відсутність емоційної прив`язаності до ОСОБА_4 її взагалі не знає та не пам`ятає, так як на момент розлучення батьків дитина була ще досить маленькою (2 роки). За результатами психологічного обстеження психолог зазначив, що враховуючи повноцінний розвиток особистості ОСОБА_5 , відсутність емоційної прив`язаності дитини до матері. Її тривалу відсутність та небажання приймати участь у житті сина, позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, в даній ситуації, не матиме травматичного впливу на психічний розвиток дитини.

У відповідності до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно із положеннями статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Крім того, у відповідності до положень статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Окрім того, в рішенні Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, рішення у справі Olsson v. Sweden (N2) від 27.11.1992) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Постанова пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» в пункті 16 роз`яснює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками.

Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Отже, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що відповідач з 2013 року не цікавилася дитиною та свідомо не виконує своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; взагалі не спілкується з дитиною; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти; свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, фактично відповідач самоусунулась від виконання власних обов`язків, залишивши дитину на виховання батькові, а тому суд на підставі викладеного приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас, суд не може взяти до уваги як належний та допустимий доказ консультативний висновок наданий кандидатом психологічних наук Дніпровської академії неперервної освіти ОСОБА_14 , так як її висновок є лише аналізом висновку №23 від 30.01.2019 року психологічного обстеження дитини ОСОБА_5 та не несе будь-якої доказавої бази в даній справі.

Крім того, згідно з ч.2 статті 165 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину (ч.3 ст.165 СК України).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України).

Стаття 183 СК України визначає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1).

В ч. 5 ст. 183 СК України вказано, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

При визначенні розміру аліментів суд, враховуючи обов`язок батьків утримувати дитину, засади розумності та справедливості, бажання позивача стягнути аліменти в твердій грошовій сумі, а також ту обставину, що відповідач не заперечує проти сплати аліментів в сумі 2 500,00 грн. щомісячно, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 2 500,00 грн., щомісячно починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Частина 2 статті 191 СК України визначає, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Позивач в судовому засіданні не надав доказів, що він звертався до відповідача щодо одержання аліментів на утримання дитини.

Отже, оскільки позивач суду не надав доказів, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліменти з 01 травня 2013 року.

У відповідності до положень статті 430 ЦПК України суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 164, 180, 181, 182, 183 Сімейного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 (адреса реєстрації : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав - задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок з індексацією відповідно до закону, щомісячно починаючи з 16 серпня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704 гривни 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 25 жовтня 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула