Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 753/18194/17

провадження № 61-13676св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року у складі судді Трусової Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Ігнатченко Н. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, сплачених на виконання кредитного договору та зобов`язання відшкодувати кошти.

Позовна заява мотивована тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 ними у власність в рівних частках було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначав, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15 лютого 2005 року вартість квартири становила 98 050 грн, що в доларовому еквіваленті складало 18 500 доларів США. Квартира була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позивачем на підставі укладеного з Відкритим акціонерним товариством комерційний банк (далі - ВАТ КБ) «Надра» кредитного договору, умовами якого передбачено обов`язок щомісячного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, плати за управління кредитом та повернення всієї суми кредиту у строк до 15 лютого 2020 року.

Вказував, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за його позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до нього про розірвання шлюбу та поділ майна. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2010 року у справі № 2-7396/09 визнано мирову угоду, згідно із якою за кожною зі сторін визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

13 липня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано. Проте з часу припинення шлюбу він одноособово несе усі витрати по поверненню кредиту, сплати процентів та інших платежів за кредитним договором, а відповідач участі у цих витратах не бере.

Вважав, що ОСОБА_2 як співвласник квартири має нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном, відповідно до своєї частки у цьому майні, а відтак, він має право вимагати від неї сплатити половину коштів, які вже були витрачені на виконання зобов`язань за кредитним договором та щомісячно компенсувати йому, як стороні кредитного договору, половину щомісячного платежу, що становить 112 доларів США.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути із ОСОБА_2 надмірно сплачені ним кошти на виконання кредитного договору у розмірі 357 850,87 грн та зобов`язати відповідача щомісячно, протягом дії кредитного договору, відшкодовувати йому 1/2 частини коштів, сплачених на виконання кредитного договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони, укладаючи мирову угоду та розуміючи наслідки її укладення, усвідомлювали свій обов`язок щодо виконання зобов`язань за кредитом та позикою, кошти від яких були використані для придбання спільного майна та дійшли добровільної згоди про способи і порядок поділу майна без будь-яких додаткових умов, і тим самим погодились, що кожен з них буде в подальшому самостійно виконувати взяті на себе зобов`язання.

Районний суд вказав, що у даному випадку відсутні правові підстави для застосування до правовідносин положень статті 360 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року - без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що районний суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи й ухвалив законне, справедливе та обґрунтоване судове рішення.

Апеляційний суд вказав, що встановлені судом першої інстанції обставини та зміст укладеної сторонами мирової угоди підтверджують, що мирова угода охоплювала усі питання поділу майна, у тому числі, існуючі правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, і непогашені на той момент боргові зобов`язання кожного з них.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку обставинам справи та поданим сторонами доказам.

Вважає, що суди попередніх інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин положення статтей 319, 360 ЦК України та неправильно застосували положення частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Також посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 212/8891/15-ц (провадження № 61-10886св18). Вважає, що вимоги позивача у даній справі є аналогічними з вимогами у справі № 753/18194/17, проте суди вказаний висновок не врахували, що призвело до ухвалення оскаржуваних судових рішень.

Доводи особи, яка подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У серпні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Вважає, що при поділі майна подружжя умови мирової угоди були погоджені ними із ОСОБА_1 , у тому числі, з урахуванням зобов`язань за кредитами та позикою. Тому, на її думку, суди попередніх інстанцій правильно вирішили спір.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той з подружжя, хто порушує питання спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 71 СК України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 11 травня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13 липня 2010 року.

Під час перебування у шлюбі сторони на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 лютого 2005 року придбали у власність в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того 15 лютого 2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 19/К/2005-840, предметом якого є надання банком позичальнику у тимчасово користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 18 500 доларів США під 12% річних зі строком кредитування до 15 лютого 2020 року.

Відповідно до пункту 1.2. кредитного договору кредит надається для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

У грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (справа № 2-7396/09).

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2010 року у справі № 2-7396/09 затверджено мирову угоду, згідно із якою за кожною зі сторін визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Honda Civic», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , побутову техніку та кухонні меблі.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя закрито.

Відповідно до статті 175 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення судового рішення) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частини третя статті 206 ЦПК України, у редакції, чинній на час ухвалення судового рішення).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що у даному випадку відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 360 ЦК України, оскільки укладаючи мирову угоду у справі про поділ майна подружжя, сторони дійшли добровільної згоди про способи і порядок поділу майна без будь-яких додаткових умов, і тим самим погодились, що кожен з них буде в подальшому самостійно виконувати взяті на себе зобов`язання.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин положення статтей 319, 360 ЦК України та неправильно застосували положення частини четвертої статті 65 СК України є безпідставними, оскільки позивач неправильно тлумачить норми матеріального права.

Крім того у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 212/8891/15-ц (провадження № 61-10886св18), на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 319, 360 СК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у справі з аналогічними правовідносинами, касаційний суд виходив з того, що підставами позову у справі є поділ спільного сумісного майна подружжя, а не стягнення коштів, сплачених на виконання кредитного договору та зобов`язання відшкодувати кошти.

У той час, як у справі, яка є предметом касаційного перегляду, передбачені статтями 319, 360 ЦК України вимоги не підлягають застосуванню, а положення частини четвертої статті 65 СК України судами було застосовано правильно.

Колегія суддів не бере до уваги посилання касаційної скарги на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 212/8891/15-ц (провадження № 61-10886св18), оскільки висновок у вказаній справі стосувався інших фактичних обставин справи, які не є тотожними з цією справою.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі позивача доводи є аналогічними із доводами його апеляційної скарги та були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк