22-ц/804/2952/19
242/3175/19

Головуючий у 1-й інстанції Хацько Н.О.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2019 року місто Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Попової С.А.,
суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,
за участю секретаря Герасимової Г.Є.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу Державного підприємства «Селидіввугілля»
на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 04 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Хацько Н.О., повний текст рішення складено 04 вересня 2019 року, по цивільній справі,
до Державного підприємства «Селидіввугілля»
про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
Короткий зміст вимог
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 04 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 125 772, 08грн, з яких: 52 542, 64грн - заборгованості по заробітній платі, 73 230,16грн середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Суми, що підлягають стягненню, визначені без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768,40грн.

Задовольняючи позовну заяву ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку, що відсутність письмової вимоги позивача про розрахунок при звільненні не виключає обов`язок роботодавця здійснити працівникові виплату всіх належних грошових сум в день звільнення. Суд частково стягнув заборгованість по заробітній платі з урахуванням її часткової оплати роботодавцем в позасудовому порядку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідач - ДП «Селидіввугілля», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просив рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні в сумі 73230,16грн скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що: в день звільнення 16.04.2019р. позивач не працював (не виконував трудові обов`язки), а з`явився на підприємство і власноруч написав заяву про звільнення з 16.04.2019р. Згодом не пред`являв вимог до роботодавця про призведення з ним розрахунку, а згідно із п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» строк для виплати звільненому працівникові всіх належних сум обчислюється з наступного дня після пред`явлення вимог до роботодавця- суд проігнорував положення ст. 116 КЗпП України; це призвело до хибного рішення про стягнення з підприємства середнього заробітку в сумі 73230,16грн.

Рішення в частині стягнення заборгованої заробітної плати не оскаржується.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Враховуючи положення ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи здійснюється в порядку спрощеного провадження.

Справа розглянута згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_1 та представника відповідача - ДП «Селидіввугілля», від якого надійшла заява про вирішення справи у його відсутність.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 28.07.2014р. по 16.04.2019р. працював в ДП «Селидіввугілля». 16.04.2019р. позивача звільнено за п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров`я з 16.04.2019р. з виплатою середнього заробітку та одноразової вихідної допомоги у розмірі 3-х місячного середнього заробітку (а.с. 8-12, 34).

Згідно витягу з Наказу № 2-відп. від 14.02.2019р. ОСОБА_1 з 26.03.2019р. по 15.04.2019р. знаходився у щорічній відпустці (а.с. 31).

За табелем обліку використання робочого часу по дільниці № 7 на квітень 2019р., позивач з 01.04.2019р. по 16.04.2019р. знаходився у відпустці згідно листка непрацездатності по 16.04.2019р. (а.с. 33).

Станом на 28.05.2019р. фактична сума боргу складає 55534,64грн. , а станом на 11.07.2019р. борг підприємства перед позивачем, з урахуванням часткової оплати, становить 52542,64грн (а.с. 13, 27).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в оскаржуваній частині рішення не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами ч. 1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як з`ясовано судовим розглядом та не заперечується підприємством в змісті відзиву на позовну заяву і апеляційній скарзі, в день написання заяви про звільнення позивач був присутній на роботі, звільнений позивач з 16.04.2019р.

В табелі обліку використання робочого часу по дільниці № 7 за пунктом 916 щодо ОСОБА_1 внесені наступні відомості: «відпустка согл. б/л по 16.04.2019р. Расчет с 15/04-19 по сост.здоровья» (а.с. 32зв.-33).

З долученої до апеляційної скарги копії заяви ОСОБА_1 про звільнення від 15.04.2019р. вбачається надпис уповноваженого працівника «последний день работы, отпуск по 16/04-19».

З огляду на положення ст. 2411 КЗпП щодо обчислення строків, п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністрества юстиції України. Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р. (з подальшими змінами), встановлено, що в останній день роботи позивач був присутній на підприємстві, але з ним не було здійснено всупереч положенням ст.ст. 47, 116 КЗпП України остаточного розрахунку, ані в день звільнення, ані в наступний день, за відсутності до того перешкод об`єктивного характеру роботодавця.

У п. 20 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 роз`яснено важливий, в тому числі для даної справи, критерій: чи був працівник на роботі. Отже, в сенсі таких роз`яснень, не пов`язується факт безпосереднього виконання працівником своїх трудових обов`язків в останній день роботи із можливістю лише в такому випадку отримати належні йому при звільненні кошти, на чому помилково в апеляційній скарзі відповідач акцентує увагу.

Тож, наголос в апеляційній скарзі відповідача на тому, що в день написання заяви про звільнення позивач, хоча і був на підприємстві, але не виконував передбачену трудовим договором роботу і обов`язки, є занадто формалізованим і таким, що не узгоджується із конституційними принципами (ст. 43 Основного Закону) щодо можливості заробляти собі на життя і гарантій на отримання заробітної плати. А відтак, на переконання колегія суддів, такі доводи відповідача не можуть слугувати підставою для звільнення роботодавця від виконання своїх обов`язків по своєчасному розрахунку із звільненим працівником.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що підприємство не відмовлялося від сплати належних звільненому позивачеві коштів заробітної плати не є спроможними з огляду на те, що з моменту звернення позивача до суду у червні 2019 року решта непогашеної заборгованості по нарахованій заробітній платі так і не була сплачена по сьогодення; підприємством не надано доказів, що з моменту звільнення позивача 16.04.2019р. належні йому кошти депонувались; не наведено переконливих доказів, які б могли усунути відповідальність роботодавця, чому розрахунок при звільненні із ОСОБА_1 не був здійснений в найближчі після його звільнення у квітні 2019 року дні централізованої виплати заробітної плати всім працівниками підприємства (день виплати заробітної плати, авансу); також, за умови, що позивач письмово не відмовлявся від належних йому при звільненні коштів, роботодавцем не надано відомостей щодо обставин непереборного характеру, які унеможливили перерахування утвореної заборгованості по заробітній платі на картковий рахунок позивача в день звільнення, як то унормовано ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Підстав для звільнення роботодавця від відповідальності за затримку у розрахунку із звільненим ОСОБА_1 , регламентованої ст. 117 КЗпП України, не вбачається, як правильно визначився суд першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, і дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення недоплаченої заборгованості по заробітній платі, оскільки відсутність письмової вимоги позивача про розрахунок при звільненні не виключає обов`язок роботодавця здійснити працівникові всі належні йому виплати в день звільнення.

Рішення суду за супутніми вимогами в порядку накладення відповідальності на роботодавця про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні за 92 дні прострочення, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 795,98грн, відповідає вимогам ст. 117 КЗпП України і ґрунтується на положеннях Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. за № 100.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині, або тих, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Селидіввугілля» залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 04 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2019 року.

Судді: С.А.Попова

Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко