ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9187/19 Справа № 213/1802/19 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року, яке постановлено суддею Алексєєва О .В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 вересня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 41 730 грн., завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним виробничої травми. Висновком МСЕК від 25 липня 2017 року йому було первинно встановлено 10% втрати професійної працездатності в зв`язку з трудовим каліцтвом. При повторному переогляді висновком МСЕК від 31 липня 2018 року позивачу повторно встановлено 10% втрати професійної працездатності в зв`язку з трудовим каліцтвом.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 22 000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди в розмірі 41 730 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди». Судом не враховано відсоток втрати працездатності в розмірі 10 %, глибину моральних страждань позивача, які останній відчуває з урахуванням отриманої ним травми, необхідності постійного лікування та проходження чисельних оглядів МСЕК. Вказує, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував, що внаслідок отриманої травми позивач позбавлений можливості в повній мірі реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває сильні больові відчуття під час ходи, порушено функції правої ноги, наявні складнощі та больові відчуття під час пересування.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «ПівдГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд не взяв до уваги відсутність доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахував, що відповідно до Акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 18 квітня 2017 року, причиною настання нещасного випадку є порушення вимог інструкції з охорони праці водієм автобусу ОСОБА_4 , таким чином вина ПАТ «ПівдЗГК» в отриманні позивачем травми відсутня.

Також звертає увагу на те, що позивачем не доведено наявності моральних страждань, втрати останнім нормальних життєвих зв`язків, що організація звичайного життя та задоволення необхідних потреб викликає у позивача додаткові зусилля та призводить до фізичних страждань і втрат немайнового характеру.

Крім того, розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції, не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

У відзиві на апеляційну скарну представника позивача ПАТ «ПівдГЗК» зазначає про те, що доводи викладені в апеляційній скарзі не відповідають дійсним обставинам справи, не підтверджені належними та допустимими доказами, тому вважають що вона не підлягає задоволенню.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг за наявними у справі матеріалами, відзиву ПАТ «ПівдГЗК» на апеляційну скаргу представника позивача, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача ПАТ «ПівдЗГК» підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював з 25 вересня 2003 року по 31 липня 2017 року електрогазозварником дільниці №5 УДТК ВАТ "ПівдГЗК", правонаступником якого є ПАТ "ПівдГЗК" (а.с. 27-29).

В період роботи на ПАТ "ПівдГЗК", 18 квітня 2017 року з позивачем стався нещасний випадок.

Відповідно до п. 6 Акту № 1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 18 квітня 2017 року, 18 квітня 2017 року ОСОБА_1 до початку зміни сів до автобусу «НефАЗ 5299-11-13 », котрий належить автотранспортному цеху ПАТ «ПівдГЗК» для проїзду на роботу, оскільки сидячі місця були зайняті, позивач зупинився в проході площадки салону автобусу та зайняв стояче місце для проїзду. Близько 05 годині 20 хвилин, рухаючись по кільцю «Площа Олександра Поля», водій автобусу ОСОБА_4 не вірно вибрав швидкість руху з урахуванням дорожніх умов, видимості та оглядовості, інтенсивності і характеру руху транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 3.5 «Інструкції з охорони праці №19-11 для водіїв автотранспортних засобів», в результаті чого застосував екстрене гальмування. При цьому позивач не втримав рівноваги і вдарився чолом об поручень, за який він тримався. В той же час ОСОБА_5 , яка стояла поруч з позивачем впала йому на праву ногу, після чого ОСОБА_1 впав на пілогу автобуса(а.с. 11).

Згідно п. 7 Акту, причинами настання нещасного випадку є невиконання вимог інструкції з охорони праці (а.с. 12).

Відповідно до п. 10 Акту, особами, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці є ОСОБА_4 , водій транспортного засобу, автобус, що належить ПАТ «ПівдГЗК», який невірно вибрав швидкість руху з урахуванням дорожніх умов видимості та оглядовості, інтенсивності і характеру руху транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 3.5 «Інструкції з охорони праці № 19-11 для водіїв автотранспортних засобів» (а.с. 12).

Згідно висновку МСЕК від 25 липня 2017 року, позивачу первинно встановлено 10% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва, (а.с. 8).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 31 липня 2018 року позивачу, повторно, встановлено 10% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва (а.с. 9).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки виробничу травму отримано позивачем під час перебування в автобусі, який належав автотранспортному цеху ПАТ «ПівдГЗК», перебував під керуванням особи, що знаходилась у трудових відносинах з відповідачем та використовувався для перевезення працівників відповідача до місця роботи, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманою травмою, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що відсутність доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахував, що відповідно до Акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 18 квітня 2017 року, причиною настання нещасного випадку є порушення вимог інструкції з охорони праці водієм автобусу ОСОБА_4 , таким чином вина ПАТ «ПівдЗГК» в отриманні позивачем травми відсутня, є необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідно до Акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 18 квітня 2017 року, нещасний випадок з позивачем стався під час його руху на роботу, крім того, даний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом .

Доводи представника відповідача про те, що позивачем не доведено наявності моральних страждань, втрати останнім нормальних життєвих зв`язків, що організація звичайного життя та задоволення необхідних потреб викликає у позивача додаткові зусилля та призводить до фізичних страждань і втрат немайнового характеру, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи.

Зокрема, судом враховано характер отриманої позивачем травми, відсоток втрати професійної працездатності у розмірі 10%, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг представника позивача та відповідача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки розмір моральної шкоди визначено з урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Так, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода, він втратив працездатність в розмірі 10% внаслідок отриманого трудового каліцтва він переносить щоденно фізичний біль та моральні страждання, порушено його звичайний життєвий ритм, у зв`язку з чим позивач переносить моральні страждання та хвилювання.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 22 000 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: