24.10.2019 Справа № 363/1411/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: Баличевої М.Б., секретаря Дехтяренко О.В., за участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року позивачі звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5 про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності, в якому просили визначити розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по ј частині за кожним та стягнути з ОСОБА_5 судові витрати на користь позивачів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира АДРЕСА_1 приватизована у відповідності з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду на членів родини, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про що Державний племінний птахівний завод «Поліський» 03.04.1996 року видав Свідоцтво про право власності на житло, згідно з розпорядженням № 81 від 21 березня 1996 року . В цьому свідоцтві не вказано, що дана квартира належить громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в рівних частинах. 10.02.2009 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області було встановлено порядок користування жилим приміщенням вищевказаної квартири. Таким чином, між сторонами встановлена домовленість, яка закріплена рішенням суду щодо користування квартирою. На даний час ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вирішили подарувати свої частки ОСОБА_8 , однак, в нотаріальній конторі їм було роз`яснено, що у свідоцтві про право власності на квартиру не вказано розміру часток кожного із співвласників і укласти договір щодо невстановлених часток без всіх власників квартири не можливо. Проте, відповідач не бажає в добровільному порядку визначити частки у спільній власності на квартиру, що унеможливлює позивачам, як співвласникам, розпоряджатися нерухомим майном і укласти договір дарування. На підставі викладеного, позивачі змушені звернутися до суду з вказаним позовом.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримала та просила їх задовольнити.

Позивачі в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, в яких позовні вимоги повністю підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та письмові пояснення по справі, в яких позовні вимоги визнав частково, заперечував проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з нього судових витрат.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 приватизована у відповідності з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду на ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , про що Державний племінний птахівний завод «Поліський» 03.04.1996 року видав Свідоцтво про право власності на житло, згідно з розпорядженням № 81 від 21 березня 1996 року.

Однак, у вказаному свідоцтві про право власності на житло від 03.04.1996 року не вказано, що дана квартира належить громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в рівних частинах.

10 лютого 2009 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області було встановлено порядок користування жилим приміщенням вищевказаної квартири.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ст. 41 Конституції України).

Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

А у відповідності до частини 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Крім цього, відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно ч. 1, 2 та 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України - у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності, коли відсутня можливість його відновлення.

Зі змісту п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року встановлено, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у придбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Даючи юридичну оцінку доказам наявним у матеріалах справи, враховуючи визнання позову відповідачем в частині позовних вимог про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності, закріплений принцип рівності часток у спільній сумісній власності, суд дійшов висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачів шляхом визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , тому суд, прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь позивачів судових витрат у вигляді сплати судового збору кожним позивачем у розмірі 768,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн., судом зазначається наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

Як вбачається із матеріалів справи, що позивачем ОСОБА_1 було укладено договір № 08/19 22.01.2019 року про надання юридичних послуг ТОВ "Юридична фірма "ДЕ`ЮРЕ" та сплачено витрати на правничу допомогу адвоката на загальну суму 2 000 грн., що підтверджується квитанцією № 166 від 26.03.2019 року.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 доведено та надано відповідні докази, які підтверджують здійснення нею витрат на правничу допомогу адвоката на загальну суму 2 000 грн., а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.

З копії посвідчення серія НОМЕР_1 с виданого на ім`я ОСОБА_5 видно, що останній є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 41986 році та інвалідом 2 категорії.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь позивачів судового збору у розмірі 768, 40 грн. на кожного.

Керуючись ст. ст.4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визначити розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 по ј частці за кожним.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з правничою допомогою у розмірі 2000 (дві тисячи) гривень.

В інший частині вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 31 жовтня 2019 року.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Головуючий: М.Б. Баличева