КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5394/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» про визнання пунктів договору недійсним та зобов'язання вчинити дії,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» Кухарева Володимира Валентиновича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року,

встановив:

у липні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними пункти кредитного договору, укладеного між нею та відповідачем 26 червня 2014 року, якими встановлено обов'язок позичальника сплачувати щомісячно комісію за супроводження кредиту та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань, посилаючись на те, що дані умови договору є несправедливими та порушують її споживчі права. Також позивач просила зобов'язати банк здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням сплачених нею коштів на виконання недійсних, на її думку, пунктів договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року позов було задоволено частково, визнано недійсним пункт 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі, яким встановлена комісія за супроводження кредиту в розмірі 2,21% та зобов'язано ПАТ Банк «Траст» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, укладеним 26 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ Банк «Траст», шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплаченої позивачем щомісячної комісії за період з 19 липня 2015 року по 19 липня 2018 року.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що вона уклала з ПАТ Банк «Траст» 26.06.2014 Кредитний договір, за умовами якого отримала кошти в сумі 47 200 на строк до 26.03.2018 зі сплатою 16,4 % річних за користування коштами та щомісячною комісією за супроводження кредиту в розмірі 2,21%. Вказаний кредит було надано на споживчі цілі. При підписанні договору вона не могла об'єктивно оцінити його умови через відсутність спеціальної освіти та знань щодо відповідності умов договору положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, позивач вважає, що банк не зазначив за які саме послуги має бути сплачена щомісячна комісія в розмірі 2,21%, оскільки в договорі зазначено за супроводження кредиту, а також є несправедливою пеня у розмірі 0,3% за кожен день прострочення виконання зобов'язання. В зв'язку з цим позивач просила визнати недійсними п. 2.6 Заяви про надання кредиту та споживчі цілі від 26.06.2014 про встановлення комісії за супроводження кредиту, та пункт 4.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі від 26.06.2014, яким встановлено пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по кредиту у розмірі 0,3% від суми прострочених зобов'язань за кожний день прострочення та зобов'язати банк здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 26.06.2014 шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу, сплачену нею за період з 19.07.2015 по 19.07.2018, суму щомісячної комісії за супроводження кредиту та суму заборгованості по комісії.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року позов було задоволено частково, визнано недійсним пункт 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі, яким встановлена комісія за супроводження кредиту в розмірі 2,21% та зобов'язано ПАТ Банк «Траст» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, укладеним 26 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ Банк «Траст», шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплаченої позивачем щомісячної комісії за період з 19 липня 2015 року по 19 липня 2018 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вказана в п. 2.6. Заяви про надання кредиту на споживчі цілі щомісячна комісія за супроводження кредиту в розмірі 2,21% є несправедливою умовою, оскільки це не є іншою послугою, відмінною від плати за надання кредиту, за що в умовах договору передбачено процентну ставку в розмірі 16,49%.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним пункту договору, яким встановлено пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань сторонами по справі не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Як видно з матеріалів справи, позивач уклала з ПАТ Банк «Траст» змішаний договір, який містить елементи Договору банківського рахунку фізичної особи та Кредитного договору, в рамках якого позивачу було надано кредит на умовах, зазначених в Заяві про надання кредиту на споживчі цілі. При цьому в заяві було зазначено, що позичальник погоджується, що ця Заява, Тарифи РКО, Умови, Розпис сукупної вартості із зазначенням в ньому реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту і Графік платежів є невід'ємною частиною Договору. Згідно п. 2.5. Заяви про надання кредиту на споживчі цілі та Додатку №1 до Договору №RO11.0045626 від 26.06.2014 процентна ставка за кредитом становить 16,49% річних, а в п. 2.6. передбачено щомісячну комісію за супроводження кредиту, що становить 2,21 % від всієї суми отриманого кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог чинного законодавства договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому (ч. 1 статті 634 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 статті 638 ЦК України).

За змістом положень ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено самостійне встановлення банком процентних ставок та комісійної винагороди за надані послуги.

Відповідно до ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 26.06.2014, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, відносин сторін регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умову щодо плати за супроводження кредиту, і це є підставою для визнання такого положення недійсним.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, про те, що вказана комісія за супроводження кредиту є комісією за обслуговування кредитної заборгованості, що не суперечить положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правил), є необґрунтованим, оскільки відповідно до пункту 3.6 вказаних Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). В п. 3.4 Правил закріплено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

Передбачення в Таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, яка міститься в Додатку до Правил в розділі платежів за надані супутні послуги на користь банку «обслуговування кредитної заборгованості» та врахування цих платежів в Розрахунку абсолютного значення подорожчання кредиту також не спростовує висновок суду, оскільки відповідачем не вказувалось в п. 2.6. бланку Заяви про надання кредиту на споживчі цілі, що це є платіж за обслуговування кредитної заборгованості, не обґрунтовувалась його вартість та не визначалось, які саме дії мають вчинятися банком при такому обслуговуванні.

Також є безпідставним твердження апелянта про те, що суд першої інстанції, визнаючи пункт договору про комісію недійсним, не врахував, що кредит позивача є незабезпеченим, а передбачена відсоткова ставка 16,49% річних не покриває девальвацію знецінення національної валюти і жодна банківська установа не видає на даний час іпотечні кредити за ставкою нижче 20% річних. Даний довід апелянта також свідчить про те, що вказана комісія є прихованою відсотковою ставкою за користування кредитним коштами, а не супутньою банківською послугою. Таке приховування відповідачем фактичною відсоткової ставки вводить позичальника в оману щодо зазначеної в Заяві та Додатку до Договору відсоткової ставки, і тому вказівка про розмір комісії - 2,21%, яка має сплачуватись щомісячно, на відміну від зазначеної відсоткової ставки в розмірі 16,49% річних, призводить до фактичної відсоткової ставки на рівні 28,04% річних.

Згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно незаконності встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме послуги за супроводження кредиту. Оскільки банк не повинен встановлювати платежі обов'язкові для споживача за свої дії на власну користь. Умова кредитного договору, якими встановлено обов'язок позичальника сплачувати комісію за супроводження кредиту є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків та прихованого підвищення відсоткової ставки за користування кредитом.

Разом з тим, суд першої інстанції припустився помилки щодо визначення періоду, за яким відповідачем має бути здійснено перерахунок - з 19.07.2015 по 19.07.2018, оскільки Договір між сторонами було укладено на строк до 19.03.2018, в який мав бути сплачений останній платіж. Тому рішення суду першої інстанції слід змінити та визначити період такого перерахунку - з 19.07.2015 по 19.03.2018.

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, однак його слід змінити в частині визначення періоду для здійснення перерахунку.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» Кухарева Володимира Валентиновича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року змінити та визначити період для здійснення перерахунку з 19 липня 2015 року по 19 березня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 16 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді