КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5247/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Форте» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року,

встановив:

у жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір, укладений між ним та відповідачем 10 листопада 2015 року, посилаючись на те, що при укладенні договору було порушено його споживчі права, не надано йому достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ПАТ «Банк Михайлівський» - Долича О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 10 листопада 2015 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 3 270 грн. строком до 10 листопада 2016 року зі сплатою 0,0001% річних. Також умовами договору було встановлено обов'язок позичальника сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 7,5% з першого місяця строку дії кредитного договору та до закінчення строку його дії. Позивач зазначав, що при укладенні договору було порушено його споживчі права, оскільки банком не було надано йому повної, всебічної та об'єктивної інформації про умови кредитування. Крім того, відповідачем були включені до договору несправедливі умови, зокрема, про обов'язок позичальника сплачувати на користь банку щомісячну комісію. Також позивач вказував на те, що відповідачем було нав'язано йому послугу страхування. За наведених обставин позивач просив визнати недійсним укладений кредитний договір.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було наведено належних обставин для визнання кредитного договору недійсним в цілому.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитись не може з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 10 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, який складається з Заяви (оферти), Графіку платежів, Довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки умови кредитного договору, укладеного між сторонами, свідчать про те, що кредит був наданий позичальнику на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2 , 5 , 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно п.2 Заяви №200378205 від 10 листопада 2015 року, яка разом з Графіком платежів та Довідкою про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту складає Кредитний договір, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Михайлівський» 10 листопада 2015 року, позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 7,5% з першого місяця строку дії Кредитного договору та до закінчення строку його дії, що становить 245 грн. 25 коп. щомісяця.

Разом з тим, встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за супроводження кредиту без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання такого положення недійсним.

Доводи відповідача, викладені і відзиві на позовну заяву та апеляційну скаргу, про те, що банком правомірно було встановлено у договорі комісію за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки згаданими Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, заборонено банкам встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь - ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тоді як банку встановлено платежі за обслуговування кредиту, суд вважає неспроможними, оскільки представником відповідача не надано до суду доказів на підтвердження того, які саме послуги включає в себе обслуговування кредиту.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Висновок суду першої інстанції про те, що він позбавлений можливості визнати недійсним окреме положення договору (в даному випадку - про встановлення комісії за супроводження кредиту) за умови, що позивач просив визнати правочин недійсним в цілому, є помилковим, оскільки нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним вже після закінчення строку його дії, однак з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 про те, що закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним, вважає за необхідне скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Разом з тим, не можуть бути підставою для задоволенні позову у повному обсязі та визнання кредитного договору недійсним в цілому доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано те, що перед укладенням договору його не було повідомлено про обставини, зазначені в ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», всі складові частини договору ним були підписані без попереднього ознайомлення у зв'язку з дрібним шрифтом, оскільки матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний кредитний договір складається із Заяви, Графіку платежів та Довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, поставивши свій підпис на яких, ОСОБА_3 підтвердив, що відповідач письмово проінформував його про всі умови кредитування, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Доказів про те, що позивача було введено в оману та роз'яснено інші умови кредитування, що були вказані у Довідці, позивачем до суду надано не було.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем було дотримано вимог, встановлених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договору.

Посилання апелянта на те, що відповідачем було нав'язано йому послуги страхування шляхом укладення Договору добровільного страхування від нещасних випадків з ПрАТ СК «Форте», також не підтверджуються належними доказами та ґрунтуються лише на доводах ОСОБА_3 про те, що його було повідомлено про те, що у разі його відмови від укладення договору страхування, кредитний договір також укладено не буде.

Частиною 2 ст. 1056 ЦК України встановлено право позичальника відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, однак даним правом позивач не скористався, погодившись із умовами надання кредиту ПАТ «Банк Михайлівський». Доказів про відсутність у нього волевиявлення на укладення договору до суду не надано.

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити частково.

Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1 762 грн, оскільки відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_3 був звільнений від сплати судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Форте» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсним п.2 Заяви №200378205 від 10 листопада 2015 року, яка разом з Графіком платежів та Довідкою про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту складає Кредитний договір, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» 10 листопада 2015 року, в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 7,5% з першого місяця строку дії Кредитного договору та до закінчення строку його дії.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (м.Київ, пров. Рильський, 10-12/3, ) на користь держави судовий збір в розмірі 1 762 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 16 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді