Справа № 161/8220/19 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/981/19 Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З. А., Данилюк В. А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який у 2011 році було розірвано. Від вказаного шлюбу мають спільну неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 03.02.2011 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі - 300 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позивач зазначає, що в даний час відповідач має сплачувати більший розмір аліментів, оскільки дочка потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку з чим збільшуються потреби в навчанні та розвитку. Також зазначала, що розмір присуджених аліментів вказаним рішенням має бути збільшений, оскільки відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Сума аліментів, яка сплачується відповідачем, є незначною, а тому просить збільшити розмір до 2500 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2019 року позов задоволено частково.

Збільшено розмір аліментів на утримання дитини. Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1100 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання даним рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 768 грн 40 коп. судового збору та в користь ОСОБА_1 500 грн витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні рішення не звернув увагу на те, що відповідачем не було належним чином спростовано доводи позивача, та не додано суду ніяких інших доказів неможливості сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі. Ухвалюючи рішення, суд належним чином не обгрунтував необхідність стягнення зазначеної ним суми, не вказав, якими доказами підтверджується необхідність стягнення коштів саме у такому розмірі. Наголошує на тому, що суд з власної ініціативи зменшив розмір витрат на правничу допомогу, хоча суду були надані оригінал договору із зазначенням вартості послуг, додано орієнтовний (попередній) розрахунок судових витрат та квитанцію до прибуткового касового ордеру, що підтверджує сплату коштів.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Частиною третьою цієї статті визначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним розгляд даної справи, ціна позову в якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційним судом здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що розмір стягуваних раніше за рішенням суду аліментів на утримання малолітньої дитини є меншим, ніж той, що передбачений законодавчо як мінімальний для дитини відповідного віку на даний час, та дійшов висновку про необхідність збільшення їх розміру з 300 грн до 1100 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то в цій частині суд прийшов до висновку про зменшення розміру, виходячи з його співмірності зі складністю справи та виконаних робіт адвоката і затраченого ним часу.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які регулюють дані правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду від 03.02.2011 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі по - 300 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 14 травня 2018 року, виданою ОСББ «Відродження -55», дочка ОСОБА_4 проживає з позивачкою.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 не працює.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що він не працевлаштований з 2010 року, отримує дохід від тимчасових підробітків, на утриманні має нову сім`ю, сплачує призначені йому судом аліменти, позов визнає частково - у сумі, що встановлена законом, а саме - 50% прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років.

Частиною першою статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що обоє батьків дитини повинні забезпечити для неї утримання у розмірі, не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі, не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, надання батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини.

Судом першої інстанції враховано, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача за рішенням суду від 03.02.2011 року (300 грн), є значно меншим від прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» в розмірі 2027 грн з 01 січня 2019 року, враховано інтереси дитини та матеріальне становище відповідача у справі, який є працездатною людиною та відповідно до статті 180 СК України зобов`язаний утримувати свою дитину.

Визначаючи новий розмір стягуваних аліментів, суд врахував, що матеріальне становище сторін змінилось. Після ухвалення судового рішення від 03.02.2011 року про стягнення аліментів змінився сімейний стан стягувача аліментів, ІНФОРМАЦІЯ_2 в нього народилася ще одна дочка, яка теж знаходиться на його утриманні та проживає з ним.

Таким чином, з урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дітей, виходячи із закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, суд вірно вважав, що розмір аліментів має бути збільшений до 1100 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Оскільки відповідачем ОСОБА_2 не подано апеляційної скарги на таке рішення, то слід дійти висновку, що він погодився з тим, що позов слід було задовольнити і збільшити розмір стягуваних аліментів з наведених позивачкою підстав.

Враховуючи дану обставину та норми процесуального закону щодо меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 немає.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про необгрунтованість судом підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та інші, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, згідно зі ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання такої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правничу допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає таку допомогу.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем було надано суду договір про надання правничої допомоги №196 від 14.09.2019 р. (а. с.13), квитанцію до прибуткового касового ордеру № 14 від 15.05 2019 р. про отримання адвокатом від позивача 1853 грн за надання правничої допомоги (а.с.16).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна та інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 адвокатом Квятковським Б. М. було надано правничу допомогу, а саме юридичну консультацію з питання стягнення аліментів, узгодження правової позиції складання позовної заяви та інших заяв, клопотань.

Однак, наданий розрахунок розміру витрат і опис робіт, на думку суду, не містить детального опису виконаних робіт адвокатом із зазначення періоду їх здійснення та витраченого часу (годин) на їх виконання, а свідчить лише про надання допомоги адвокатом та її вартості.

Згідно з ч.5,6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про реальність отриманих адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також врахував критерій розумності їхньої вартості, беручи до уваги часткове задоволення позову, складність справи та виконаних робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому стягнув з відповідача в користь позивача 500 грн.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність заперечень відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу. Дані посилання спростовуються запереченнями ОСОБА_2 , наданими до суду, відповідно до яких він просив зменшити розмір витрат з огляду на завищення їх вартості та суперечності принципу співмірності, встановленому ч. 4,5 ст. 137 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та ухвалив обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді