Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 205/2146/16-ц

провадження № 61-31056 св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

29 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про визнання недійсними кредитних договорів № CNL-702/058/2006 від 20 листопада 2006 року та № ML-702/606/2008 від 24 січня 2008 року.

Позов обґрунтовано тим, що 20 листопада 2006 року між ним і Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), яке перейменовано на ПАТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір № CNL?702/058/2006 (далі - кредитний договір № 1) про надання позивачу кредиту на суму 15 000,00 доларів США строком до 21 листопада 2016 року та зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 13,99% річних. До кредитного договору № 1 вносилися зміни шляхом укладання додаткових угод.

24 січня 2008 року між позивачем і відповідачем укладено кредитний договір № ML-702/606/2008 (далі - кредитний договір № 2) про надання кредиту в розмірі 15 000,00 доларів США строком до 24 січня 2018 року, зі сплатою 13,45 % річних (5,99 % + FIDR - плаваюча процента ставка). До кредитного договору № 2 вносилися зміни шляхом укладання додаткових угод.

У листопаді 2015 року позивач дізнався про порушення свого права з боку відповідача, оскільки вказані вище кредитні договори містять суперечливі та дискримінаційні стосовно нього умови. Відповідач з метою вплинути на вибір позивача щодо отримання кредитів саме у нього не виконав умови Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні до, ні після укладення договорів, свідомо не надав інформацію, зазначену у пунктах другому та четвертому частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час укладення кредитних договорів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсними кредитний договір № CNL-702/058/2006 від 20 листопада 2006 року та кредитний договір № ML-702/606/2008 від 24 січня 2008 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що кошти за спірними кредитними договорами надані на споживчі цілі, тобто є споживчими кредитами, тому для них встановлено особливий порядок укладення.

Під час укладення спірних кредитних договорів відповідач приховав від позивача повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення ним, як позичальником, свідомого вибору. Мотивом обману було отримання відповідачем додаткового прибутку. Відповідачем порушено приписи статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) № 168 від 10 травня 2007 року.

Кредитний договір № 1 не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки його зміст не містить інформації про сукупну вартість кредиту, графік платежів, можливість настання валютних ризиків, не встановлено інфляційного застереження, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

При укладенні кредитного договору № 2 банк ввів позивача в оману щодо ціни договору, зазначивши значно меншу суму абсолютного подорожчання кредиту, що вплинуло на здійснення позивачем як споживачем фінансових послуг свідомого вибору.

Позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, оскільки про недоліки оспорюваних договорів дізнався у листопаді 2015 року, звернувшись за консультацією до фахівця в галузі права та економіки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2017 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що спірні кредитні договори складаються з двох частин, додатків до них та додаткових договорів, при укладенні яких позивачу повідомлено про відсоткові ставки, графіки платежів та тарифи банку. Будь-яких відомостей, що під час укладення договорів відповідач вказав позивачу меншу суму подорожчання кредиту суду не надано. Позивачем не доведено, що умови, на яких укладалися спірні договори, в частині їх ціни не відповідають реальним умовам, згідно з якими позивач повинен виконувати взяті на себе зобов'язання. Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався положеннями статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, тоді як спірні кредитні договори укладено 20 листопада 2006 року та 24 січня 2008 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2017 року, а рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2016 року залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

29 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ поновлено строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2017 року, відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

25 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі зазначено про хибність висновку апеляційного суду, що укладення між позивачем та відповідачем додаткових угод до кредитних договорів свідчить про обізнаність позивача про умови кредитування. Хибність вказаного висновку підтверджується тим, що позивач просив визнати недійсними спірні договори з моменту укладення.

Відповідачем не спростовано, що перед укладенням кредитних договорів відповідач не повідомив позивача в письмовій формі про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту. Апеляційний суд вказаним обставинам не надав правової оцінки.

У порушення вимог статей 303, 316 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд взяв до уваги та надав оцінку доказам, на підставі яких ухвалив нове рішення, не встановивши при цьому та не зазначивши у рішенні, в чому полягало порушення судом першої інстанції встановленого порядку дослідження доказів чи неправомірно відмовлено відповідачу в дослідженні наданих ним доказів, а також якими причинами зумовлено неподання нових доказів.

Заперечень на касаційну скаргу до суду не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № 1 про надання позивачу кредиту на суму 15 000,00 доларів США строком до 21 листопада 2016 року та зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 13,99% річних. До кредитного договору № 1 вносилися зміни шляхом укладання додаткових угод.

20 листопада 2006 року на забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 1 між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № PCNL-702/058/2006, предметом іпотеки за яким визначено житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

24 січня 2008 року між позивачем і відповідачем укладено кредитний договір № 2 про надання кредиту в розмірі 15 000,00 доларів США строком до 24 січня 2018 року, зі сплатою 13,45% річних (5,99% + FIDR - плаваюча процента ставка). До кредитного договору № 2 вносилися зміни шляхом укладання додаткових угод.

24 січня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 2, між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № PML-702/606/2008, предметом іпотеки за яким визначено житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Кредитний договір № 1 складається з двох частин та додаткових договорів, у результаті укладення яких сторони домовилися про нову дату остаточного повернення кредиту, зміну розміру та механізму сплати відсотків, викладено графік платежів у новій редакції.

Під час підписання додаткових договорів від 07 липня 2010 року та 29 вересня 2010 року ОСОБА_4 висловив свою обізнаність з тарифами банку.

Кредитний договір № 2 складається з двох частин, додатку до нього та додаткових договорів. Зазначений договір передбачає графік платежів та домовленість за всіма істотними умовами.

У листопаді 2015 року позивач звернувся до фахівця в галузі права та економіки. Відповідно до отриманого аналізу спірних кредитних договорів позивач вважає, що відповідачем порушено його права.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1055 Цивільного кодексу України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до встановлених у справі обставин спірні договори споживчого кредиту підписані сторонами у 2006 та 2008 роках, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконував його умови.

Враховуючи цивільно-правовий принцип свободи договору, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що позивач не був позбавлений можливості обрати інші умови кредитування та не укладати спірні правочини.

Висновки суду апеляційної інстанції стосовно необґрунтованості посилань суду першої інстанції на положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діє після змін, внесених Законом № 3795-VI від 22 вересня 2011 року, є правильними, оскільки спірні правовідносини виникли раніше.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції.

Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

В. А.Стрільчук