ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3916/14-ц Номер провадження 22-ц/814/672/19Головуючий у 1-й інстанції Путря О. Г. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді- Хіль Л.М.,

суддів: Карпушина Г.Л., Обідіної О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2018 року ухваленого під головуванням судді Путрі О.Г. 0 16 год. 53 хв. (дані про складення повного тексту рішення відсутні) по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути заборовансість за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог вказувало, що 21 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № PLKPG108073855 за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 29 600 доларів США на строк до 21 серпня 2037 року.

Зазначало, що ОСОБА_3 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим станом на 05 вересня 2014 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 95 278,92 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 30 367,59 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 22 914,06 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом - 3 363,11 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 34 078,50 доларів США, а також: 19,50 доларів США - штрафу (фіксованої частини) та 4 536,16 доларів США - штрафу (процентної складової).

Справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2018 року в задоволенні позову АТ КБ « ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просило скасувати рішення місцевого суду, позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що останній платіж по кредитному договору було здійснено 29.03.2012 року, а тому строк позовної давності не пропущено.

Вказує, що погашення кредиту ОСОБА_3 здійснювалося уповноваженою особою ОСОБА_4 за допомогою кредитної картки «Мгновенная», яка належить останньому. При цьому, було завжди вірно зазначено правильні реквізити, в тому числі призначення платежу по кредитному договору відповідача, що свідчить про те, що ОСОБА_4була уповноважена особа ОСОБА_3 на здійснення вказаних операцій.

Крім того вказує, що ОСОБА_4 не звертався до банку про повернення коштів, як помилково сплачених не на той рахунок.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що 21 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику на строк до 21 серпня 2037 року грошові кошти у розмірі 40 561 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 даного договору.

Також встановлено, що у зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 22 січня 2009 року складала 30 754,71 доларів США.

30 січня 2009 року ПАТ КБ « ПриватБанк» звернулося до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Полтавської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2010 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що станом на 22 січня 2009 року поточна заборгованість складає 30 754,71 доларів США, а прострочена заборгованість - 72,24 доларів США, тобто ОСОБА_3 фактично сплатив за 17 місяців 9 806,29 доларів США, що становить близько 25 % від наданого йому кредиту. Оскільки термін повернення кредиту закінчується у 2037 році, то позичальник зможе виконати взяті на себе зобов'язання за кредитним договором.

Також місцевим судом встановлено, що у вищезазначеному рішенні Полтавського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2009 року, яким відмовлено у задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, вказана заборгованість за кредитним договором у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності місцевий суд виходив з того, що ПАТ КБ « ПриватБанк» пред`являючи позов у 2009 році до відповідча на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а з позовом про стягення заборгованості до суду звернувся в 2014 році, тобто з пропуском строку позовної давності.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст.626 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогокодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першоїстатті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першоїстатті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другоюстатті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.

Таким чином, банк пред'являючи позов у січні 2009 року прийняв рішення про дострокове стягнення заборгованості, тобто фактично змінив дату повернення всієї суми кредиту у зв'язку з чим його право нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитним договором після пред`явлення позову припинилися.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати ВС від 04 липня 2018р. у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з якими, звертаючись із першим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки для дострокового стягнення у повному обсязі за кредитним договором тіла кредиту, заборгованості за процентами та пені, кредитор змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки.

З огляду на ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність - це важливий інститут, який лежить на перетині процесуального і матеріального права, а тому помилки у застосуванні положень цього інституту потенційно можуть загрожувати порушеннями абсолютно будь-яких прав людини. Тому вкрай важливо розглядати позовну давність через призму міжнародних стандартів у сфері захисту прав людини, вироблених міжнародними судовими інституціями.

Як роз'яснив Європейський суд з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди вирішуватимуть справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу.

Таким чином, сама ідея позовної давності виправдана метою внести певність щодо наявних прав та обов'язків. Така мета слідує із принципу верховенства права, проголошеного в Преамбулі Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і ця мета імпліцитно пронизує усі статті Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2010 року, в задоволенні позову відмовлено

Вказане рішення набрало законної сили 25.02.2010р.

Зазначеним рішенням встановлено, що станом на 22.01.2009 р. у відповідача ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 30754,71 дол. США.

Отже, банк пред'являючи позов у січні 2009 року прийняв рішення про дострокове стягнення заборгованості, тобто фактично змінив дату повернення всієї суми кредиту.

Оскільки у змісті кредитного договору сторони не визначали іншого строку позовної давності, ніж встановлений законом, то до спірних правовідносин належить застосовувати загальний строк терміном у 3 роки, а відтак, трирічний строк позовної давності сплив 25.02.2013р., а з цим позовом банк звернуся до суду 26.09.2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, шо позивачем не пропущено строк позовної давності, так як заборгованість сплачував не відповідач, а інша особа - ОСОБА_4 не заслугоювуть на увагу, оскільки не підтверджено належними та допустими доказами, що відповідач уповноважував ОСОБА_4 здійснювати операції по кредитному договору.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин рішення місцевого суду є законним та обгрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368,374 ч.1 п.1, ст. 375,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: Г.Л. Карпушин

О.І. Обідіна