П О С Т А Н О В А

іменем України

30 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 липня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району», Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_1 про стягнення боргуза надані житлово-комунальні послуги,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року позивачі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» та КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулисядо суду із вказаним позовом, який мотивували тим, що обидва підприємства належать до комунальної власності територіальної громади м.Києва і надають послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій, а також послуги газопостачання, водопостачання (водовідведення) і централізованого опалення відповідно.

Вказували, що відповвідачка ОСОБА_1 на підставі розпорядження Шевченківської районної у м.Києві держвної адміністрації № 416 від 04 квітня 2007 року зареєстрована та мешкає у квартирі АДРЕСА_1 і користується послугами, що надаються позивачами. Відповідачка не виконує своїхобов`язків по своєчасному внесенню квартплати та оплати за житлово-комунальні послуги, внаслідок чого у неїза період із 01 серпня 2018 року по 30 червня 2018 року виникла заборгованість перед позивачами. Вважають, що борг має бути повернутий з урахування інфляційних втрат та 3 % річних згідно ст.625 ЦК України.

З урахуванням наведеного просили стягнути із відповідачки на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» борг за період з 01 серпня 2010 року по 30 червня 2018 року в сумі 29962,11 грн., з яких 17132,35 грн. - борг за послуги, 10656,38 грн. - інфляційні втрати, 2173,38 грн. - 3% річних, та стягнути на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» борг за період з 01 серпня 2010 року по 30 червня 2018 року в сумі 71848,16 грн., з яких 33128,07 грн. - борг за послуги, 32397,51 грн. - інфляційні втрати, 6322,58 грн. - 3% річних, стягнути судовий збір.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02 липня 2019 року позов

- 2 -

задоволено.Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» борг у розмірі 29962,11 грн. та судовий збір 518,55 грн.Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» борг у розмірі 71848,16 грн. та судовий збір 1243,45 грн.

Не погоджуючись із рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`яування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що вона зареєстрована та мешкає у кв. АДРЕСА_1 , оскільки із 23 січня 2015 року вона та її діти зареєстровані по АДРЕСА_2 , яка належить її чоловіку. Отже, позов мав пред`являтися згідно ч.1 ст.27 ЦПК України за місцем її проживання. Розглядаючи справу, суд не встановив хто є власником кв. АДРЕСА_1 , хто є споживачем комунальних послуг, хто зареєстрований у квартирі, чи були укладені відповідні договори на надання житлово-комунальних полуг, чи підтверджується надання послуг з боку позивачів. Вона не була повідомлена про час розгляду справи і не отримувала жодних документів від суду, в тому числі ухвали суду про відкриття провадження та позовної заяви. При вирішенні спору судом помилково не застосована позовна давність до вимог про стягнення боргу та неустойки, яка підлягає застосуванню.

Позивачі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» та КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» подали відзив на апеляційну скаргу, де вказали, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення про стягнення із відповідачки боргу за комунальні послуги і правомірно задоволив позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 101810,27грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та

- 3 -

заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 і користується комунальними послугами, які надаються позивачами, однак не оплачує їх, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, що у свою чергу порушує права позивачів як надавачів послуг та є підставою для стягнення боргу в судовому порядку.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та порушив норми процесуального права, що потягло неправильне застосування норм матеріального права.

Прийшовши до висновку про те, що відповідачка зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 і як наслідок є споживачем комунальних послуг, суд не звернув уваги на відсутність у справі будь-яких доказів про це.

Зокрема, подаючи позов про стягнення боргу за комунальні послуги, позивачі взагалі не надали відповідної довідки (форма 3) про склад осіб, які зареєстровані у вказаній квартирі, в тому числі про реєстрацію у квартирі відповідачки.

На запит суду в порядку ч.1 ст.187 ЦПК України про надання інформації щодо місця реєстрації відповідачки, відділ з питань реєстрації місця проживання фізичнх осіб Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації повідомив про відсутність реєстрації відповідачки за вказаною адресою (а.с.38-39).

З огляду на те, що як вказують позивачі, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована, і мають місце правовідносини щодо договору найму жилого приміщення, то обставини щодо місця реєстрації та проживання відповідачки і як наслідок користування нею комунальними послугами, мають істотне значення для вирішення справи і підлягали обов`язковому з`ясуванню судом.

Окрім того, суд не звернув уваги, що в матеріалах справи міститься заява відповідачки про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.46), де відповідачка зазначила адресу свого проживання по АДРЕСА_2 . Подаючи апеляційну скаргу, відповідачка теж вказала, що із січня 2015 року вона та її діти зареєстровані за іншою адресою, а саме по АДРЕСА_2 , та надала відповідні докази.

Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження без виклику сторін за відсутності доказів про вручення відповідачці копії позову з додатками, суд допустив порушення одного з основних принципів цивільного судочинства щодо змагальності сторін (ч.3 ст.2 ЦПК України), що позбавило відповідачку реалізувати встановлені ст.43 ЦПК України права та обов`язки учасника справи, висунути свої заперечення і доводи проти позову, в тому числі про застосування строку позовної давності до вимог позивача, що є істотним в даній справі, оскільки вимоги про стягнення боргу заявлені за період із 01 серпня 2010 року, однак із наданих позивачами розрахунків вбачається що борг включає значні нарахування навіть до 01 серпня 2010 року.

Належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано

- 4 -

принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з`ясуванні обставини, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» та КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що розпорядженням Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації № 416 від 04 квітня 2007 року змінено договір найму квартири АДРЕСА_1 і наймачем квартири визначено ОСОБА_1 замість померлої сестри ОСОБА_2 .

Також, судом встановлено, що у січні 2015 року ОСОБА_1 разом із своїми дітьми вибула на інше постійне місце проживання у м.Києві, та зареєструвала 23 січня 2015 року своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності її цивільному чоловіку та батьку дітей ОСОБА_3 Наведені обставини щодо реєстрації місця проживання стверджуються копією паспорта відповідачки, довідками про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру та актом про проживання від 08 липня 2019 року (а.с.63-65, 74-81).

Відповідно до приписів ч.2 ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

З огляду на те, що відповідачка як наймач разом із дітьми вибула із спірної квартири в інше жиле приміщення у м.Києві, то згідно положень ч.2 ст.107 ЖК України договір найму є розірваним з дня вибуття. Відповідно з моменту вибуття в інше жиле приміщення відповідачка не споживає комунальних послугпо квартирі АДРЕСА_1 , бо споживає такі послуги і сплачує за місцем свого проживання, а відтак обов`язок по їх сплаті із 23 січня 2015 року у неї відсутній.

За таких обставин, вимоги позивачів про стягнення із відповідачки боргу за комунальні послуги за період із 23 січня 2015 року задоволенню не підлягають як необгрунтовані.

Щодо вимог в частині стягнення боргу за комунальні послуги станом до 23 січня 2015 року, то колегія суддів керується наступним.

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 , яка була наймачем квартири АДРЕСА_1 , не проводила оплату вартості спожитих комунальних послуг та

- 5 -

мала заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав надавачів таких послуг - позивачів у справі.

Проте, колегія суддів прийшла до висновку, що права позивачів захисту не підлягають з огляду на пропуск ними строку звернення до суду за захистом свого права.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань по сплаті вартості наданих комунальних послуг, позовна давність за вимогами надавача таких послуг про їх сплату має обчислюватися з моменту несплати кожного окремого платежу.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, де Велика Палата зазначила, що встановлення у договорі окремих зобов`язань, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування (п.63).

З матеріалів справи вбачається, що сплата відповідачкою вартості послуг мала здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів.

Як вище вказувалося у зв`язку із вибуттям 23 січня 2015 року відповідачки із членами сім`ї на інше постійне місце проживаннядоговір найму у спірній квартирі є розірваним з дня її вибуття.

Про вибуття відповідачки з сімєю із спірної квартири та зняття їх із реєстрації позивачам було відомо, бо із наданого ними розрахунку вбачається, що із березня 2015 року

- 6 -

ними припинено нарахування комунальних послуг по квартирі, окрім послуг по утриманню будинку і прибудинкової території.

Даний позов пред`явлено до суду 09 серпня 2018 року, що стверджується датою реєстрації позову в суді, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності, як за кожним із платежів, так і вцілому за заборгованістю, яка мала місце до 23 січня 2015 року. Клопотання про його поновлення до суду першої інстанції позивачі не подавали.

У справі, яка є предметом перегляду, відповідачка ОСОБА_1 , оскаржуючи рішення, вказує на необхідність застосування позовної давності, поскільки вона була позбавлена можливості заявити про це в суді першої інстанції, як того вимагає ч.3 ст.267 ЦК України.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має забезпечуватися судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає за можливе прийняти заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, оскільки відповідачка не була повідомлена про відкриття провадження у справі, не отримувала копії позову з додатками, а відтак була позбавлена можливості здійснити свої процесуальні права сторони, передбачені ст.43 ЦПК України, в тому числі заявити в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності. Допущене судом порушення норм процесуального права не повинне призводити до обмеження прав ОСОБА_1 здійснити свої права в суді апеляційної інстанції.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, де Велика Палата зазначила, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (п.74).

За таких обставин з огляду на те, що позивачами пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення плати за комунальні послуги, поновити який позивачі не просять, а також враховуючи заяву відповідачки про застосування строку позовної давності, суд застосовує позовну давність і відмовляє у позові з цих підстав.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що згідно наявної в матеріалах справи розписки відповідачка ознайомилася з матеріалами справи 01 липня 2019 року, а наступного дня 02 липня 2019 року судом було ухвалено рішення. За таких обставин, з урахуванням невручення відповідачці копії позову з додатами, відповідачка була позбавлена реальної можливості звернутися до адвоката і підготувати заперечення по справі з урахуванням положень про застосування строку позовної давності. Із доданих до апеляційної скарги документів та дат їх виготовлення вбачається, що відповідачка після 01 липня 2019 року збирала вказані документи для подачі їх до суду.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом правил підсудності, оскільки на її думку позов мав пред`являтися згідно ч.1 ст.27 ЦПК України до суду за місцем її проживання.

Відповідно до п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 1 березня 2013року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать:

- 7 -

земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

За змістом вказаних роз`яснень спір про оплату послуг з утримання нерухомого майна, який виник із договору найму жилого приміщення, є спором з приводу нерухомого майна.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги і скасуванням рішення відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає на позивачів судові витрати по сплаті судового збору.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 липня 2019 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району», Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_1 про стягнення боргуза надані житлово-комунальні послуги.

Стягнути із Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» (місцезнаходження: 04050, вул.Білоруська 1 м.Київ, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1865,18 грн.

Стягнути із Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (місцезнаходження: 03190, Кирпоноса 10/8 м.Київ, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 777,82 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: