ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 628/1685/18

провадження № 22-ц/818/3966/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області, ухвалене 7 червня 2019 року о 10 годині 7 хвилин у складі судді Коваленко О.А. (повний текст рішення складений 12 червня 2019 року),

у с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати грошові кошти в сумі 45 880 грн, внесені як заставу, спільним сумісним майном подружжя, визнати за нею право власності на 2/3 частини, що складає 30 660 грн від загальної суми. Також просила стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн та 4000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 19 червня 2010 року по 22 жовтня 2013 року. 12 липня 2013 року відповідачем була внесена застава в сумі 45 880 грн на виконання ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року про обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді застави. Вироком Великобурлуцького районного суду Харківської області від 19 травня 2014 року ОСОБА_2 був засуджений за ч. 2 ст. 367 КК України, внесена застава йому повернута. Отримавши грошові кошти в розмірі 45 880 грн, відповідач не повернув позивачці половину вказаних коштів, а витратив їх на свій розсуд. Про отримання ОСОБА_2 зазначених грошей вона дізналась лише 14 травня 2018 року. Оскільки грошові кошти у вигляді застави були внесені за рахунок спільних коштів подружжя, позивач просила суд збільшити належну їй Ѕ частину цих грошових коштів до 2/3 частин тому, що з нею проживає неповнолітній син сторін у справі - ОСОБА_3 , 2011 року народження, та стягнути з ОСОБА_2 30660 грн.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому просив визнати грошові кошти в сумі 50 749,63 грн, сплачені ним відповідно до договору про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування, спільним майном подружжя, стягнути з ОСОБА_1 Ѕ частину цих коштів у розмірі 25 374,82 грн. Також просив стягнути з відповідача за зустрічним позовом на його користь сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Зустрічний позов мотивований тим, що під час шлюбу 16 травня 2012 року між ним та Куп`янським відділенням ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/0468/82/0038383, на підставі якого йому був наданий кредит у сумі 22 624, 43 грн. З серпня 2013 року фактичні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були припинені, спільного господарства вони не вели. З 16 травня 2012 року по 18 листопада 2016 року ОСОБА_2 особисто погасив загальну суму кредиту в розмірі 50 749,63 грн, з яких 22 624,43 грн тіло кредиту, 28 125,20 грн відсотки за користування кредитом. Оскілки кредитні кошти були отримані та витрачені в інтересах сім`ї ОСОБА_4 , зобов`язання перед Банком виникли як у чоловіка, так і в дружини.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 7 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Визнано грошові кошти в сумі 45 880 грн, внесені як заставу, спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнано за ОСОБА_1 1/2 частину зазначених коштів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 22 940 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 4 000 грн. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 18 838,99 грн, сплачені ОСОБА_2 відповідно до договору про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/0468/82/0038383 від 16 травня 2012 року, та витрати по сплаті судового збору у сумі 260, 48 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя у вигляді готівки, що була внесена в якості застави 12 липня 2013 року. Пояснення свідків про джерело походження цих коштів зазначену презумпцію не спростували тому, що відповідач особисто вносив грошові кошти у розмірі 45 880 грн як заставу. Суд вважав, що ОСОБА_1 не пропустила строк позовної давності тому, що про повернення відповідачу застави вона дізналася лише в травні 2018 року. Зустрічний позов задоволений частково в частині поділу грошових коштів, сплачених за кредитом особисто ОСОБА_2 після розірвання шлюбу. При цьому суд виходив з того, що зобов`язання за кредитним договором виникли під час перебування сторін у шлюбі, договір був укладений одним із подружжям в інтересах сім`ї, а отже, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли під час шлюбу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Рішення суду в частині задоволення зустрічного позову просить залишити без змін.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд помилково дійшов до висновку, що гроші в розмірі 45 880 грн, внесені як застава у кримінальній справі, є спільним сумісним майном подружжя. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили той факт, що ці гроші не були заощадженнями подружжя, а були отримані у борг від третіх осіб. ОСОБА_1 не довела джерела походження грошових коштів в розмірі 45 880 грн у подружжя, яке вже фактично не існувало на той час. Але суд при ухваленні рішення цього факту не встановив та дійшов помилкового висновку про спільність майна подружжя. Крім цього, суд помилково вважав, що ОСОБА_1 не пропустила строк позовної давності.

У відзиві на зазначену апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її залишити без задоволення, а рішення суду в частині задоволення її позову - залишити без змін. Посилається на недоведеність доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасувати, застосувати позовну давність, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 повністю.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, що кошти взяті у борг, були використані в інтересах сім`ї. Про отримання кредиту вона не знала, згоди на отримання кредиту вона не надавала, майна в інтересах сім`ї відповідачем придбано не було. ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, про застосування якого нею було заявлено у суді, проте суд на зазначене уваги не звернув.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду в цій частині залишити без змін. Зазначає, що при укладанні кредитного договору ОСОБА_1 була присутня. Під час отримання кредиту ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною і самостійного доходу не мала. Таким чином, договір був укладений у період шлюбу, в інтересах сім`ї, а тому позичені кошти є спільною сумісною власністю і боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина. Останній платіж, яким був закритий кредитний договір, будо проведено 18.11.2016, а отже строк позовної ним пропущено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду в цій частині залишити без змін. Зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права та відповідно до фактичних обставин справи. Суд обґрунтовано зазначив, що суми 45 880 грн є спільною сумісною власністю подружжя. Доказів того, що спірні кошти були запозичені, позивачем не надано.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.367 ЦПК України).

Відповідно до п.4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судовим розглядом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 19 червня 2010 року по 22 жовтня 2013 року (а.с. 17,18).

Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6), який проживає з матір`ю (а.с. 17). З 11 вересня 2013 року ОСОБА_1 отримує аліменти на утримання сина від ОСОБА_2 на підставі рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 28 жовтня 2013 року (а.с. 19-20).

Під час шлюбу ОСОБА_2 вносив на рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області грошові кошти у розмірі 45880 грн в якості запобіжного заходу у вигляді застави, застосованого ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року, що підтверджується даними квитанції № 54410596 від 12 липня 2013 року (а.с. 7).

Крім цього, відповідно до договору про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/0468/82/0038383 від 16 травня 2012 року, укладеного між публічним акціонерним товариством (надалі ПАТ) «Райффайзен Банк Аваль», публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» Життя» та ОСОБА_2 , останній отримав кредит у розмірі 22624, 43 грн, з яких 22000 грн. на споживчі цілі, 624, 43 грн. на сплату страхового платежу на користь страховика «Страхова компанія «УНІКА» Життя». Дата надання кредиту 16 травня 2012 року, строком до 16 травня 2018 року, процентна ставка 35,9 % річних (далі Договір Кредиту, а.с. 57 - 59).

Згідно довідки Куп`янського відділення АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 23 грудня 2016 року № Д3-В22/226 кредитні кошти в розмірі 22624,43 грн були отримані ОСОБА_2 16 травня 2012 року. Станом на листопад 2016 року позивальником було сплачено: кредит - 22624, 43 грн, відсотки - 28125, 20 грн (а.с. 62).

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судова колегія погоджується з висновком суду про не спростування ОСОБА_2 презумпції спільної сумісної власності подружжя на грошові кошти у розмірі 45880 грн, що були внесені ним на рахунок Державної судової адміністрації України у якості застави.

Суд належним чином оцінив надані відповідачем докази походження цих коштів, а саме, дані розписок про отримання грошей від матері ОСОБА_5 , яка в свою чергу позичила їх у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та дійшов обґрунтованого висновку про те, що сам факт укладення договорів позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 94, 95) та між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не свідчить, що саме ці грошові кошти були внесені у якості завдатку.

Пояснення свідка ОСОБА_5 , що позичені нею грошові кошти вона особисто вносила у касу Банку за ідентифікаційним кодом ОСОБА_2 спростовуються даними квитанції № 54410596 від 12 липня 2013 року, згідно якої грошові кошти вносилися ОСОБА_2 особисто (а.с. 7).

Даними довідки Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області № 13-18/1052-3855 від 04 червня 2018 року підтверджується факт повернення зазначених коштів у власність ОСОБА_2 24 липня 2014 року платіжним дорученням від 25 червня 2014 року № 95 у розмірі 6993, 70 грн. та 13 серпня 2014 року платіжним дорученням від 14 липня 2014 року № 95 у розмірі 38886, 30 грн. загальна сума становить 45880 грн. Призначення платежу: Повернення коштів згідно вироку Великобурлуцького районного суду Харківської області від 19 травня 2014 року по справі 616/597/13-к на користь ОСОБА_2 (а.с. 32).

Судова колегія вважає необґрунтованим посилання апелянта на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності щодо вимог про поділ вищезазначених грошових коштів.

Дійсно, згідно рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22 жовтня 2013 року під час розірвання шлюбу сторони не заявляли про наявність між ними будь якого майнового спору (а.с. 17).

Проте відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом правильно встановлено, що позивачці було відомо про внесення спірних грошових коштів на рахунок державної установи в якості застави з липня 2013 року, проте про їх повернення у володіння відповідачу їй стало відомо з листа Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області від 04.06.2018 (а.с. 32).

З позовом про поділ зазначених коштів ОСОБА_1 звернулася наступного дня, 05.06.2018, тобто у межах позовної давності.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_2 в частині скасування рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на грошові кошти у розмірі 45880 грн та їх поділ шляхом стягнення на її користь Ѕ частини цих коштів у розмірі 22940 грн задоволенню не підлягає. Рішення суду в цій частині належить залишити без змін.

Проте судова колегія не може погодитися з рішенням суду про стягнення з ОСОБА_2 коштів на відшкодування правової допомоги.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

За змістом п. 1 ч 2 ст. 137 ЦПК України при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справи «Баришевський проти України», «Гімайдуліна й інші проти України», «Двойних проти України» та «Меріт проти України»).

Рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 грн у якості компенсації витрат на правову допомогу належним чином не обґрунтоване.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_1 надана лише квитанція № 141704 (а.с. 4а). Дані про фактично надані адвокатом послуги, виконані роботи та витрачений ним час в матеріалах справи відсутні. Тому у суду не було підстав задовольняти заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню в частині скасування рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Судова колегія не може погодитися з висновком суду щодо доведення використання коштів одержаних ОСОБА_2 за Договором Кредиту в інтересах сім`ї.

В супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів використання кредитних коштів на користь сім`ї. Дані про те, що ОСОБА_1 давала згоду на укладення Договору Кредиту матеріали справи не містять.

Сам факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів на споживчі цілі їх витрачання в інтересах сім`ї не підтверджує.

Суд на зазначене уваги не звернув та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову. Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції належить скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 належить відмовити, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 260 грн 48 коп. підлягає скасуванню. З ОСОБА_2 на користь апелянта ОСОБА_1 належить стягнути понесені нею витрати на оплату судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 1152 грн 60 коп. (а.с. 183).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 7 червня 2019 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 4000 (чотирьох тисяч) гривень та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 18 838 гривень 99 копійок, судового збору у розмірі 260 гривень 48 копійок.

Ухвалити в цій частині нову постанову.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 18 838 гривень 99 копійок та у задоволені заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 4 листопада 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний