Номер провадження: 22-ц/813/5483/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 адвоката Дорошенка С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановив:

12 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що сімейне життя між сторонами не склалося із-за різних характерів, життєвих прагнень та поглядів на подружнє життя. Почуття поваги та кохання подружжям один до одного втрачено. Суперечок про поділ майна та місце проживання спільної дитини позивач та відповідач не мають. Подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам. На момент звернення позивачки до суду з позовом, їх шлюб носить формальний характер, а тому подальше сумісне життя з відповідачем та збереження сім`ї неможливі.

Ухвалою суду від 17.12.2018 року позовну заяву прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

11.02.2019 року від ОСОБА_2 до суду надана заява про надання подружжю строку на примирення (а.с.27), у зв`язку з чим суд відклав засідання, призначене на 11.02.2019 року, на 20.02.2019 року, 11.15 год., для особистої участі сторін, з урахуванням предмета позову та цієї заяви (а.с.32).

20.02.2019 року позивачка надала заяву від 19.02.2019 року у відповідь на це клопотання з боку відповідача, в якій категорично заперечувала проти примирення, вважаючи це неможливим через те, що вона наразі з донькою мешкає в Італії та працює за контрактом, відповідач мешкає в Україні, оскільки не бажав вчити язик та шукати роботу, всі фінансові проблеми сім`ї позивачка взяла на себе, між подружжям існують постійні сварки та скандали на очах дитини, відповідач зловживає спиртними напоями та зраджує дружину (а.с.35, 36).

Ухвалою суду від 20.02.2019 року у задоволенні клопотання про надання подружжю строку на примирення було відмовлено, підготовче засідання по справі закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 21.03.2019 року (а.с.39-40).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 01 серпня 2009 року у Третьому Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (актовий запис № 219), свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2019 року та постановлення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції заявник апеляційної скарги ОСОБА_2 і його представник адвокат Ніц А.С. не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомили, заяв і клопотань, утому числі щодо надання подружжю строку для примирення суду апеляційної інстанції не надали (а.с.46, 47, 73, 74).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, районний суд виходив з того, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягала на розірванні шлюбу, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Ті обставини, що сторони зареєстрували шлюб 01 серпня 2009 року у Третьому Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 219, свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 , та що від даного шлюбу мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю, визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі доказами, а тому у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, чи можливе збереження шлюбу між сторонами, та чи є підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи і цим обгрунтовуються позовні вимоги, сторони однією сім`єю не проживають, спільне домогосподарство не ведуть, фактичні шлюбні відносини припинені з вересня 2018 року, дитина після фактичного припинення шлюбу залишається проживати з матір`ю і перебуває на її вихованні і утриманні.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 постійно мешкає з дитиною та працює в Італії, відповідач мешкає в Україні.

На час розгляду справи у суді першої інстанції майнові вимоги, будь-кого зі сторін, суду не пред`являлись, тому суд першої інстанції підставно вважав, що майнового спору між сторонами немає, та примирення між ними неможливе.

При цьому, суд виходив із того, що відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки.

За змістом ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 104, ч. 1ст.ст. 110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Таким чином, суд має постановити рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Саме з цих вимог українського і міжнародного права виходив суд першої інстанції, коли дійшов висновку про відсутність підстав для надання сторонам строку для примирення і про можливість розірвання шлюбу між сторонами.

З цих підстав, доводи заявника апеляційної про можливість збереження сім`ї є невмотивованими і такими, що не підтверджуються жодними доказами, які маються в матеріалах справи.

Більше того, за час який пройшов після ухвалення оскаржуваного судового рішення, пройшло більше 7 місяців, однак матеріали справи не мають жодного доказу намагання відповідача ОСОБА_2 здійснити примирення з позивачкою і зберегти сім`ю.

В свою чергу, позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона не бажає миритися з чоловіком, та зберігати сім`ю, яка на її переконливу думку не може бути збережена.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, та виходячи з того, що суд не може примусити позивачку зберегти шлюб, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність його розірвання, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.11.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра