Справа № 405/8714/18
Провадження №2/405/1517/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Шумейко Ю.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Міхальової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кропивницькому в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №405/8714/18 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.09.2007 року, зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що відповідно до умов зазначеного Договору, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3., п. 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт при укладенні Договору дає свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. В свою чергу, власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, відповідно до п. 2.1.1.5.7 Договору. Відносини між Банком та Клієнтом, які регулюються Договором про надання банківських послуг, можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до Договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження по питанням банківського обслуговування з клієнтом через web-сайт банку (www.privatbank.ua), або інший інтернет/SMS ресурс, зазначений банком. Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті (www.privatbank.ua), АТ КБ «ПриватБанк», що діяв на підставі Ліцензії НБУ № 22 від 29.07.2009 року, а зараз діє на підставі Ліцензії НБУ № 22 від 05.10.2011 року, керуючись законодавством України пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та правила надання банківських послуг», які є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. При цьому, при укладенні Договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг», та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті (www.privatbank.ua), згідно з якими обслуговується відповідач. Заявою відповідача підтверджується також факт, що вона повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Зазначив, що свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими Договором та в межах кредитного ліміту.

У порушення умов Договору відповідач зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 13.11.2018 року заборгованість за кредитним договором становить 26 534 грн. 44 коп., яка складається з тіла кредиту в розмірі 964 грн. 93 коп., нарахованих відсотків за користування кредитом в розмірі 15 962 грн. 14 коп., нарахованої пені в розмірі 7 867 грн. 63 коп., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та Правил в розмірі 500 грн. (фіксована частина) + 5% відсотків від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій, що становить 1 239 грн. 74 коп.

З огляду на зазначене вище, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 04.09.2007 року в розмірі 26 534 грн. 44 коп., а також судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1 762 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 03.01.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) в судове засідання учасників справи.

В свою чергу, представником позивача АТ КБ «ПриватБанк» подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача та підтримання позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Міхальова В.В. (діє на підставі ордеру серії КР № 50326 від 15.03.2019 року) позов не визнала, просила відмовити позивачу АТ КБ «ПриватБанк» в його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позов (зареєстрований в суді за вх. № 6703 від 18.03.2019 року), на обґрунтування якого зазначено, що в порушення правових норм цивільного законодавства, а саме: ч.1 ст.638, ст.1054 ЦК України, неналежними є доводи позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» в частині укладення з відповідачем кредитного договору № б/н від 04.09.2007 року, в якому чітко визначено умови надання кредиту, відсоткова ставка та строки його погашення (які відповідають строку дії картки), оскільки, такий Договір між учасниками справи № 405/8714/18-ц - відсутній. Крім того, в заяві 017792519 від 04 вересня 2007 року, вказано, що клієнт раніше ідентифікований за рахунком/карткою № НОМЕР_1 , як ОСОБА_1 , діюча на підставі вільного волевиявлення, - просила відкрити рахунок і надати банківські послуги. Однак як вбачається із змісту заяви № 017792519 від 04.09.2007 року, остання не містить інформації про «вид карти» - Універсальна, яку (за позицією позивача) отримала відповідач, а також ознайомлення (у зв`язку з її отриманням) і з Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку. При цьому, звертаючись до суду з вимогою стягнути заборгованість по умовам заяви № б/н від 04.09.2007 року позивач не вказує ні номеру картки, ні строку її дії, ні номеру рахунку, з якого отримані чи іншим чином використані гроші відповідачем. Окрім того, розрахунки заборгованості за договором не є належними доказами у справі та не замінюють собою первинних бухгалтерських документів, які є єдиним джерелом, що належним чином підтверджують заборгованість відповідача. Також, виходячи з інформації, опублікованої на сайті (https://privatbank.ua) «Умови та правила надання банківських послуг Приватбанку» (які містяться в матеріалах цивільної справи № 405/8714/18-ц), публічно запропоновані широкому колу осіб і до яких приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку є актуальними та доступними з 01.04.2012 року, в той час як підписання заяви клієнтом ОСОБА_1 відбулося 04.09.2007 року, майже за 5 років до опублікування даних правил широкому колу осіб. З огляду на викладене, факт ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг не можна визнати доведеним. Самі Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору № б/н від 04.09.2007 року. Щодо сум заборгованості з «пені та комісії» відповідач вважає за необхідне вказати, що по своїй суті «комісія» - це винагорода за здійснення банком банківських операцій, а «пеня» - є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За своєю юридичною природою комісія та пеня різняться між собою по порядку їх нарахування. Правові підстави для розрахунку в одній графі «суми заборгованості з пені та комісії» позивачем в змісті позовної заяви не обґрунтовуються. Складові (тіло кредиту, проценти, тощо) з якого здійснений відсотковий розрахунок штрафу позивачем також не обґрунтовується. При цьому, додані до позовної заяви: анкета - заява, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку не містять відомостей щодо погодження між сторонами розміру неустойки (штрафу та пені) за порушення умов договору, які просить стягнути позивач.

Крім того, представникомвідповідача ОСОБА_1 - адвокатом Міхальовою В.В. подано також заяву про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). При цьому, здійснюючи щомісячні відповідні нарахування відсотків, комісії та пені по умовам «кредитного договору №б/н від 04.09.2007 року» позивач з 26.10.2007 року самоусунувся від дій по захисту «своїх прав» і протягом майже 12 років не вживав ніяких заходів щодо зменшення розміру збитків та своїми неправомірними діями сприяв збільшенню розміру відсотків та пені, які просить стягнути з відповідача. За таких обставин, відлік строку позовної давності у позивача розпочався з 26.10.2007 року та закінчився 26.10.2010 року. З позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся 29.11.2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. В свою чергу, доказів поважності причин пропущення позовної давності позивач не надав, клопотання про поновлення позовної давності до суду не заявляв. В змісті позовної заяви про стягнення заборгованості умисно прихований факт, з якого часу відповідач не виконував прийняті на себе зобов`язання по поверненню кредиту, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. В зв`язку з чим, просила застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Представником позивача АТ КБ «ПриватБанк» Гаренко Н.В. (діє на підставі довіреності №3415-К-Н-О від 09.08.2018 року) подано до суду відповідь на відзив, зареєстровану в суді 26.04.2019 року за вх. 10557, в якій зазначено, що, підписавши заяву Банк та клієнт ОСОБА_1 приєдналися і зобов`язалися виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Отже, заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку (www.privatbank.ua) складають Договір про надання банківських послуг. Крім того, за допомогою встановлених ключів до карткового рахунку, відповідачу надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування (п. 1.1.1.25 Умов - комплекс інформаційних послуг по рахункам клієнта і здійснення операцій по рахунку на підставі дистанційних розпоряджень клієнта).Таким чином, Банк забезпечив Позичальнику можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема, за допомогою карти та фінансового телефону, на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП - пароль. Крім того, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Також, з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачувала заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»), при цьому, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Враховуючи норми закону та докази, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Більш того, згідно з заявою відповідач зобов`язалася самостійно ознайомлюватися зі всіма змінами Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів на сайті Приватбанку. Заперечення відповідача про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке ґрунтується на ст.61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Таким чином, штраф і пеня є окремими видами неустойки. Штраф застосовується за порушення виконання зобов`язання, а пеня - за несвоєчасність виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Щодо строків позовної давності представник позивача зазначила, що кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загально прийнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж, визначений чітко в грошових одиницях - ануітет, тощо. Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 09.2022 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 30.11.2018 року - до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Враховуючи викладене, просив задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі.

Заслухавши представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Міхальову В.В., зваживши доводи учасників справи, викладені в заявах по суті справи,дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Крім того, частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч. 1 ст. 5 ЦПК України)

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, враховуючи норми ч. 3 ст. 13, ст.49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підставу позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Підставу позову складають зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

З огляду на зазначене, обґрунтовуючи доводи позовної заяви позивач зазначає той факт, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписала заяву №б/н від 04.09.2007 року, згідно з якою отримала кредит у розмірі 8000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, при цьому відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом на заяві. Також вказує на те, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. За позицією позивача, відповідач не надала грошові кошти для погашення за борговими зобов`язаннями, що відображено у розрахунку заборгованості за договором та продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань, у зв`язку з цим, станом на 13.11.2018 року за договором рахується заборгованість у загальному розмірі 26 534, 44 грн., з якої: 964,93 грн. - заборгованість за кредитом; 15962,14 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;7 867, 63 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи, відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил наданнябанківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 886, 63 грн. - штраф (процентова складова). Посилаючись на норми ст. ст. 526, 527, 530, 1054, 1050 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 26534,44 грн., за кредитним договором № б/н від 04.09.2007 року, а також понесені судові витрати.

Щодо даних обставин, судом відзначається, що в межах даної цивільної справи № 405/8714/18-ц, між сторонами виник спір щодо неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору від 04.09.2007 року.

Також спірні правовідносини сторін регулюються нормами Глави 71 Параграфом 2 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року.

За частиною 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з правочинів.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Таким чином, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

В свою чергу, відповідний договір між позивачем та відповідачем у даній справі, - відсутній.

При цьому, як підтверджується матеріалами цивільної справи, в заяві 017792519 від 04 вересня 2007 року, клієнт раніше ідентифікований за рахунком/карткою № НОМЕР_1 - ОСОБА_1 діюча на підставі вільного волевиявлення просила відкрити рахунок і надати банківські послуги, та, як вбачається з Розділу «кредитна картка» в ній зазначена наступна інформація: тип карти: НОМЕР_2 , валюта: гривня; тип кредитного ліміту: фінансовий; сума кредитного ліміту: 300 грн.; базова процентна ставка: 22,8 процента із розрахунку 360 днів на рік; розмір комісії за кредитне обслуговування: 1% від суми заборгованості; строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії карти; порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по Кредитному ліміту може відбуватися як шляхом внесення коштів на карту Клієнта так і шляхом списання Банком коштів з дебетової картки № НОМЕР_1 .

Разом з тим, із змісту заяви №017792519 від 04.09.2007 року в останній не міститься інформації про «вид карти» - Універсальна, яку (за позицією позивача) отримала відповідач, а також ознайомлення (у зв`язку з її отриманням) і з Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку.

Звертаючись до суду з вимогою про стягненняз відповідача заборгованості по умовам заяви № б/н від 04.09.2007 року, позивач, в свою чергу, не вказує ні номеру картки, ні строку її дії, ні номеру рахунку, з якого отримані чи іншим чином використані гроші відповідачем.

Крім того, в додатках до позовної заяви позивачем надано копію паспорту на ім`я ОСОБА_1 із наявним на даній копії особистого підпису відповідача із зазначенням дати такого засвідчення - 19.07.2010 року (майже через 3 роки після дати заповнення заяви-анкети № б/н від 04.09.2007 року).

Окрім того, на підтвердження заборгованості відповідача позивачем в додатках до позовної заяви надано розрахунок заборгованості за договором №б/н від 04.09.2007 року станом на 31.05.2015 року та розрахунок заборгованості за період з 01.06.2015 року по 20.08.2017 року, так, з першого розрахунку заборгованості за договором №б/н від 04.09.2007 року вбачається, що станом на 31.05.2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом складає 7938,44 грн.; заборгованість по процентам 215,85 грн.та в зазначеному першому розрахунку заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами визначено позивачем за базовою процентною ставкою 22,80 % на рік (до 31.12.2012 року), 30% на рік (до 01.09.2014 року), 34,80% на рік (до 31.03.2015 року), 43,20 % на рік (до 31.05.2015 року), в той же час, правове обгрунтування розрахунку різних сум відсоткової ставки (22,8%, 30%, 34,8%, 43,20%) за період з 04.09.2007 по 31.05.2015 року, позивачем в підставах позову жодним чином не обґрунтовуються.

Другий розрахунок заборгованості за договором № б/н від 04.09.2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 , станом на 13.11.2018 року містить математичний алгоритм дій, які в сукупному виразі в кінцевій графі «станом на 13.11.2018 року» не співпадають з прохальною частиною позовної заяви позивача.

Тим самим, зазначені розрахунки заборгованості проведені співробітником банку, якого неможливо ідентифікувати за прізвищем, у зв`язку з його (прізвища) відсутністю в розрахунках, фактично є відображенням односторонніх математично-арифметичних розрахунків позивача та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових сум.

Таким чином, дані розрахунки заборгованості за договором не є належними доказами у справі та не замінюють собою первинних бухгалтерських документів, які є єдиним джерелом, що належним чином підтверджують заборгованість відповідача, відповідно, наведений позивачем розрахунок заборгованості за договором, який за доводами позивача було укладено з відповідачем шляхом надання кредитної картки «Універсальна» на підставі заяви №б/н від 04.09.2007 року з кредитним лімітом 8000,00 грн. із сплатою річних на суму залишку заборгованості жодним чином не підтверджуються матеріалами справи.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На обгрунтування розрахунків складових заборгованості (відсотки, пеня, комісія тощо) позивач додав до позовної заяви «Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду»; приклади використання кредитних коштів на кредитці «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» з розрахунком загальної суми витрат клієнта» а також витяг з Умов та правил користування банківських послуг в ПриватБанку.

При цьому, судом відзначається, що довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду; приклади використання кредитних коштів на кредитці «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» з розрахунком загальної суми витрат клієнта», а також витяг з Умов та правил користування банківських послуг в ПриватБанку не містять відомостей про їх редакцію станом на 2007 рік, а також не містять підпису відповідача ОСОБА_1 про їх ознайомлення, поряд з цим, виходячи з інформації, опублікованої на сайті (https://privatbank.ua) «Умови та правила надання банківських послуг Приватбанку» (які містяться в матеріалах цивільної справи №№405/8714/18-ц), публічно запропоновані широкому колу осіб і до яких приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку є актуальними та доступними з 01.04.2012 року, в той час підписання заяви клієнтом ОСОБА_1 відбулося 04.09.2007 році, майже за 5 років до опублікування даних правил широкому колу осіб.

З огляду на викладене, факт ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг не можна визнати доведеним. Самі Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору №б/н від 04.09.2007 року.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, який у постанові від 21.02.2018 року, ухваленій у цивільній справі №203/5497/13-ц (провадження № 61-1391св18), постанові від 05.03.2018 року, ухваленій у цивільній справі №192/156/17 (провадження № 61-2109св18), дійшов аналогічного висновку з тих самих правовідносин.

Також, Верховний Суд України в постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6- 2320цс16, висловив правову позицію, що суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що в межах цивільної справи № 405/8714/18-ц, позивач не надає належних і допустимих доказів, які б доводили зв`язок кредитної картки «типу: НОМЕР_2 » з Довідкою про умови кредитування та Умовами та правилами надання банківських послуг ПриватБанку, які в сукупності можуть слугувати підставами для стягнення заборгованості у заявленому позивачем розмірі.

Також, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» заявлено про стягнення з відповідача ОСОБА_1 7 867,63 грн. пені та два види штрафу: фіксована частина (500,00 грн.) та процентна складова (1 239,74 грн.), при цьому, алгоритм дій по розрахунку суми пені зазначений позивачем в «Розрахунку заборгованості за договором № б/н від 04.09.2007 року станом на 31.05.2015 року» та «Розрахунку заборгованості за період з 01.06.2015 року по 13.11..2018 року» та відображений в Графі «сума комісії та пені» та Графі «сума комісії та пені (накопичувальним підсумком», та вищезазначені складові (комісія та пеня) не відокремлені між собою, в той же час, «комісія» - це винагорода за здійснення банком банківських операцій, а «пеня» - це неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, тобто, за своєю юридичною природою комісія та пеня різняться між собою по порядку їх нарахування, поряд з цим, правові підстави для розрахунку в одній Графі «суми заборгованості з пені та комісії» позивачем в позовній заяві не обґрунтовуються.

Крім того, додані до позовної заяви: заява, довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку не містять відомостей щодо погодження між сторонами розміру неустойки (штрафу та пені) за порушення умов договору, які просить стягнути позивач.

Більш того, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, Банком не зазначено, які саме послуги надаються позичальнику, за які нараховується комісія, що є незаконним в розумінні положень права (постанова ВСУ від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства, зокрема, передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач має заборгованість перед позивачем саме у заявленому останнім розмірі, матеріали справи не містять.

Більш того, на переконання суду, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог законодавства України про бухгалтерський облік та фінансову звітність.

Така позиція повністю узгоджується з правовою позицією, висловленою в Постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №161/16891/15-ц від 30 січня 2018 року. Зокрема, Верховний Суд підкреслив, що доказами які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Відповідно до пункту 5.6. Положення про організацію операційної діяльністю в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна позиція висловлена у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17 та в Постанові Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №760/2193/15-ц від 14 лютого 2018 року.

Отже, надані до позовної заяви розрахунки заборгованості по картковому рахунку відповідача не можуть бути належним доказом, оскільки з їх змісту не вбачається, на якій підставі було відкрито даний картковий рахунок і те, що саме цей рахунок відкрито на виконання умов договору від 04.09.2007 року, з приводу якого заявлено позовні вимоги. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є доказом, який підтверджує надання кредиту та наявність кредитних правовідносин, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості.

Окрім того, зі змісту наданих позивачем розрахунків заборгованості неможливо водночас встановити за якими відсотковими ставками, за який період та як саме розраховувались: сума несплаченого тіла кредиту; сума відсотків за користування кредитом; сума комісії; пеня та/або інший штраф; інші платежі.

Будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано.

З огляду на зазначене, судом відзначається, що позивачем АТ КБ «ПриватБанк» в порядку ст.81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження видачі відповідачу кредитної картки, її вид, а також розміру наданого ОСОБА_1 кредиту, на підставі чого, перевірити розмір нарахованих суми боргу та процентів, що вказані в розрахунку заборгованості, не є можливим.

Судом також відзначається, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Щодо поданої стороною відповідача заяви про застосування позовної давності судом відзначається, що відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.Також норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Відповідно до ч.ч.2, 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З огляду на зазначене, судом відзначається, що з наданого банком розрахунку заборгованості за договором № б/н від 04.09.2007 року станом на 31.05.2015 року та розрахунку заборгованості за період з 01.06.2015 року по 13.11.2018 року вбачається, що кредитором з 26.10.2007 року здійснювалися щомісячні нарахування відсотків, комісії та пені по умовам кредитного договору № б/н від 04.09.2007 року, тим самим, відлік строку позовної давності у позивача розпочався з 26.10.2007 року та закінчився 26.10.2010 року.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року №6-116цс13.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у справі № 6-100цс14, за правилами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання не може перевищувати одного року. виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

З позовом до суду позивач звернувся лише 05 грудня 2018 року, та, при цьому, доказів поважності причин пропущення позовної давності позивачем не надано, клопотань про поновлення позовної давності до суду не заявляв. Більш того, в змісті позовної заяви про стягнення заборгованості позивач не зазначив, з якого часу відповідач не виконував прийняті на себе зобов`язання по поверненню кредиту, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

В свою чергу, як роз`яснив в п.11 Постанови «Про судове рішення в цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 Пленум Верховного Суду України, - встановивши, що строк для звернення з заявою пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 04 вересня 2007 року в розмірі 26 534 грн. 44 коп. з підстав його недоведеності.

Відповідно до ст.141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що в задоволенні позову позивачу було відмовлено, судом не вбачається підстав для стягнення з відповідача сплаченого позивачем при пред`явленні позову до суду судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 04 вересня 2007 року в розмірі 26 534 грн. 44 коп., - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Кіровограда.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова