Номер провадження: 22-ц/813/8623/19
Номер справи місцевого суду: 2-2606/08
Головуючий у першій інстанції Жигулін С.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

01.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі головуючого-судді Комлевої О.С., перевіривши матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Ізмаїльської міської ради, третя особа ОСОБА_1 про визнання права власності, -

встановив:

У лютому 2008 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , Ізмаїльської міської ради, третя особа ОСОБА_1 про визнання права власності.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року припинено право власності ОСОБА_4 на спільне користування земельною ділянкою площею 0,0920 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0920 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 10 жовтня 2019 року звернулася до суду з апеляційною скаргою (а.с. 26-27).

Однак, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року не може бути відкрито за таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст.358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 лютого 2008 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4 , Ізмаїльської міської ради, третя особа ОСОБА_1 про визнання права власності (а.с.1-2).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2008 року провадження у вказаній справі було відкрито та справа призначена до розгляду (а.с. 13).

ОСОБА_5 подала до суду заяву, в якій просила розглянути позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у її відсутність. Також зазначила, що з позовними вимогами згодна (а.с. 14).

Тобто з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 була обізнана про поданий позов, а тако про призначення справи до розгляду, крім того вона була згодна з позовними вимогами, про що зазначила у заяві, та тільки 10 жовтня 2019 року (більш ніж 11 років), тобто після спливу процесуального строку, передбаченого цивільно-процесуальним кодексом України, апелянт звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Європейський суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99,пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) (пункт 47 рішення).

На підставі вищевикладеного, у відкритті апеляційного провадження ОСОБА_1 за її апеляційною скаргою на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року слід відмовити на підставі ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, -

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Ізмаїльської міської ради, третя особа ОСОБА_1 про визнання права власності.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя Одеського апеляційного суду О.С. Комлева