Справа № 182/6536/13-ц
Провадження № 2/0182/8/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16.04.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі обєднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на житло, встановлення порядку користування, вселення та виселення, та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла обєднана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на житло, встановлення порядку користування, вселення та виселення, та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини.

В 1967 році він уклав шлюб з ОСОБА_3 і прожив з нею до 06 липня 1999 року, після чого вони розлучилися з ініціативи дружини. Від цього шлюбу вони мають двох доньок. В 1972 році на сімю із чотирьох осіб він отримав двокімнатну квартиру № 33 по вулиці Першотравневій в будинку № 22 в місті Нікополі Дніпропетровської області. Після розірвання шлюбу вони проживали разом та вели спільне господарство, але грошей на утримання доньок та і на своє не вистачало, тому він по домовленості з колишньою дружиною ОСОБА_3 поїхав працювати до Португалії, звідки надсилав грошові перекази на утримання квартири та на проживання сім ї. Під час його перебування в Португалії на заробітках ОСОБА_3 звернулася до Нікопольського міськрайонного суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. На підставі вказаної заяви, 14 листопада 2005 року Нікопольський міськрайонний суд виніс заочне рішення, яким задовольнив позов ОСОБА_3 та визнав його таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1. У відповідності зі ст.227 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачам, які не з'явилися в судове засідання, направляється рекомендованим листом із повідомленням копія заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення. Однак, він такого рішення не отримав і не знав про його природу та і в матеріалах справи немає підтвердження того, що таке рішення було йому направлене. Він з цим рішенням був не згоден і подав заяву до суду про скасування заочного рішення. 18 вересня 2006 року Нікопольський міськрайонний суд своєю ухвалою задовольнив його заяву і заочне рішення скасував та призначив справу до загального розгляду. В період розгляду цієї справи, не погодившись з позовом ОСОБА_3, він надав до суду зустрічну позовну заяву про вселення в квартиру. Незважаючи на його доводи, Нікопольський міськрайонний суд 09 січня 2007 року виніс рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та визнав його таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1. А в задоволенні його зустрічного позову про вселення було відмовлено. Не погодившись з даним рішенням, він оскаржив його до Апеляційного суду Дніпропетровської області. 19 квітня 2007 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області, розглянувши його скаргу, скасувала рішення Нікопольського міськрайонного суду від 09 січня 2007 року та направила справу на новий розгляд. На підставі незаконного заочного рішення від 14 листопада 2005 року він був знятий з реєстрації. Керівництвом Нікопольського комунального підприємства «Житлово- експлуатаційна контора № 8» була видана довідка з місця проживання для приватизації, в якій були указані тільки ОСОБА_3 та ОСОБА_6, на яких і була розпорядженням відділу приватизації управління житлово-комунального господарства Нікопольської міської ради від 23 травня 2006 року приватизована квартира АДРЕСА_1, що підтверджується листом начальника КП «НМБТІ». Вважаючи рішення органу приватизації незаконним, він вимушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з позовною заявою про визнання недійсним розпорядження відділу приватизації свідоцтва про право власності на квартиру та вселення. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 27 лютого 2012 року його позовні вимоги були в повному обсязі задоволені, розпорядження відділу приватизації управління житлово - комунального господарства Нікопольської міської ради від 23 травня 2006 року скасовано та прийнято рішення про вселення його до квартири, яке в наступному було залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2012 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2012 року. На теперішній час відповідачі перешкоджають йому користуватися квартирою, зайняли обидві кімнати і не пускають його до квартири. Його молодша донька ОСОБА_6 у зазначеній квартирі не проживає з серпня 2000 року, в звязку з тим, що виїхала на постійне місце проживання до Великобританії. Якщо відсутність особи перевищує шість місяців, члени сім'ї, а також наймодавець вправі предявити позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, як передбачено ст.72 Житлового кодексу України. Громадянка ОСОБА_6 не проживає в зазначеній квартирі з 2000 року, що підтверджується актом про непроживання. Старша донька ОСОБА_4 була незаконно прописана в квартиру АДРЕСА_2 10 січня 2012 року, оскільки питання по вказаній квартирі було спірне і суд розглядав його позов стосовно зазначеної квартири. Крім того, його донька, маючи свою власну квартиру АДРЕСА_3, навмисно незаконно прописалася в його квартиру, чим ускладнила розвязання квартирного питання. Для того, щоб приховати право власності на квартиру по вулиці Чубаря, його донька змінила прізвище та отримала новий паспорт (прізвище змінено з «Жарікова» на «Литвинову»). Для підтвердження факту отримання нового паспорту його донькою ОСОБА_8 та зміни прізвища він звернувся до Нікопольського районного відділу Головного управління Державної Міграційної служби в Дніпропетровській області, але йому було відмовлено, що підтверджується листом начальника Нікопольського РВ ГУ ДМС в Дніпропетровській області. На момент прийняття незаконного заочного рішення про позбавлення його права на житло він проживав в кімнаті № 7, житловою площею 16.2 кв.м. Квартира їх двокімнатна, житлова площа - 30.1 кв.м, загальна площа - 44.4 кв.м. В квартирі є місця загального користування: кухня, ванна кімната, туалет та коридор. В квартирі є газ, централізоване опалення тощо. Особовий рахунок на квартиру оформлений на нього після надання рішень суду. Після відновлення його в правах на квартиру життя стало неможливим, оскільки відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні зазначеною квартирою. Вважає, що встановлення порядку користування житловими кімнатами та позбавлення права користування житлом громадянки ОСОБА_6, зміна договору найму житлового приміщення і відкриття на його ім'я окремого особового рахунку на кімнату, площею 16.2 кв.м., не порушать житлових прав і інтересів ОСОБА_3 Відповідачі не погоджуються добровільно встановити порядок користування житловими кімнатами, змінити договір найму житлового приміщення. За таких обставин звернувся до суду і просить визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою № 33 в будинку № 22 по вулиці Першотравневій у місті Нікополі Дніпропетровської області та зняти її з реєстрації. Крім того, визнати незаконною реєстрацію ОСОБА_9 в квартирі АДРЕСА_4 та виселити її. А також, встановити порядок користування квартирою № 33 по вулиці Першотравнева, буд.22 в м.Нікополі, виділивши в його користування кімнату № 7, житловою площею 16.2 кв.м.; в користування відповідачки ОСОБА_3 виділити кімнату, житловою площею 13.9 кв.м. Все інше залишити в загальному користуванні. Крім того, просить змінити договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_5. А також, зобов'язати КП «Оселя -Нікополь» укласти з ним окремий договір найму житлового приміщення і відкрити на його ім'я окремий особовий рахунок на кімнату № 7, площею 16.2 кв.м.

ОСОБА_4 надала до суду позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на наступне.

Вона разом зі своєю матірю ОСОБА_3, сестрою ОСОБА_6 та батьком ОСОБА_1 є квартиронаймачами квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6. В 1999 році ОСОБА_1 розірвав шлюб з її матірю ОСОБА_3 В тому ж 1999 році ОСОБА_1 залишив ключі від квартири, зібрав та вивіз усі свої речі та пішов жити окремою сім'єю з іншою жінкою ОСОБА_10, яка мешкала за адресою: м.Нікополь, вул.Комарова, буд.4. Тоді ж він заявив що буде виписуватись із спірної квартири і квартира залишиться їм. В зв'язку з цим, в якості компенсацій за квартиру, він забрав собі значну суму коштів їх сім'ї (як всю готівку, яка знаходилася в квартирі, так і всі кошти, які знаходилися на рахунках в Нікопольському відділенні "Промінвестбанку"), машину, мотоцикл та два гаражі, а також виніс з квартири все майно, яке там знаходилося (всі меблі, два телевізора, пральну машинку, холодильник) залишивши їм тільки голі стіни та величезні борги за комунальні послуги, які рахувалися за ним і які вони разом з матірю вимушені були сплачувати замість нього. З того часу ОСОБА_1 у вказаній квартирі не проживає. 09 жовтня 2006 року ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу р.№ 3700, придбав 4/7 частин будинку № 43, розташованого за адресою: м.Нікополь, вул.Гетьмана Сагайдачного, зареєструвався за цією адресою, фактично проживає та веде господарство за цією адресою. Відповідач не з'являється за адресою спірної квартири ще і в наслідок скоєння ним протиправних дій, які виразилися в тому, що 23 квітня 2013 року він вчинив в квартирі погром та бійку, під час якої завдав їй тілесних ушкоджень. Після того, як позивач побачив, що вона викликала на допомогу міліцію, він вибіг із спірної квартири і до теперішнього часу там не з'являється, намагаючись таким чином уникнути відповідальності та переховуючись від працівників міліції. Даний факт зареєстрований в ЖЄО за № 4598 від 23.04.2013 року. За даним фактом СВ Нікопольського МВ по обслуговуванню м.Нікополь та Нікопольського району ГУМВС України в Дніпропетровській області 23.04,2013 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003117 (кримінальне провадження), за ознаками ст.125 ч.1 КК України. Відповідач не оплачує комунальні послуги і до теперішнього часу включно і за всі комунальні послуги в повному обсязі платять вони разом з сестрою та матірю. Тому звернулась до суду і просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою № 33 в будинку № 22, розташованого по вулиці Першотравневій в місті Нікополь Дніпропетровської області.

Представник відповідача ОСОБА_7 підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради надав до суду відзив на позов, в якому посилався на те, що вони не заперечують проти задоволення 1-4 пунктів прохальної частини. Щодо пункту 5 прохальної частини вважають за необхідне зазначити, що після винесення судового рішення, яке вступить в законну силу, КП «МЖТІ» НМР зможе укласти з відповідальним квартиронаймачем договір найму житла. Щодо пункту 6 прохальної частини зазначають, що КП «МЖТІ» НМР не є виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території. Відкриття або зміна особистого рахунку відбувається тією організацією, яка надає ці послуги (наприклад ТОВ «КК «ДОМКОМ Нікополь», або ОСББ). Саме тому, вимоги у цій частині є незаконними. Проти них заперечують. Також зазначають, що наявність ГУ державної міграційної служби в якості відповідача є незаконним. Адже свої повноваження щодо реєстрації, зняття особи з реєстрації (прописки/виписки) передано до органів місцевого самоврядування (відділу обліку громадян ОСОБА_10 міської ради). У наступному просять проводити розгляд справи за відсутністю представника КП "МЖТІ" НМР.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав, вимоги своєї доньки не визнав та суду пояснив, що його донька ОСОБА_4 вийшла заміж, отримала свою квартиру АДРЕСА_7, приватизувала її на себе і на свою доньку, а потім прийшла в його квартиру. Його друга донька ОСОБА_6 постійно живе в Англії, має чоловіка, сина і сюди не зявляється. Він з 2012 року свою житлову площу оплачує повністю сам. Але відповідачі по справі його туди не впускають. ОСОБА_11 ОСОБА_4 бігає туди-сюди. У колишньої дружини ОСОБА_3 теж є своя квартира АДРЕСА_8. Вважає, що підстав для виселення відповідачки з його квартири більш, ніж достатньо: вона прописалась в квартиру без його дозволу, не платить за себе (хоча доказів цьому не має). Коли виконувалось рішення суду про вселення його в спірну квартиру, державний виконавець завела його до квартири, він поставив свій підпис і більше його в квартиру не пустили. Спірна квартира не приватизована. Він має у власності ще 4/7 частки в приватному будинку, де не живе, бо той будинок скоро завалиться.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги свого довірителя також підтримав і суду пояснив, що відповідачка ОСОБА_6 не проживає в спірній квартирі багато років, тобто більше, ніж півроку. Тому вважають за можливе визнати її такою, що втратила право користування квартирою. Крім того, в період знаходження спірної квартири під арештом відповідачка ОСОБА_3 незаконно вселила туди свою доньку відповідачку по справі ОСОБА_4, хоча його довіритель письмової згоди на прописку доньки не надавав. Відповідачка ОСОБА_4, прописавшись в спірній квартири, звернулась до суду з позовом про визнання позивача таким, що втратив право користування квартирою, хоча це питання вже розглядалось судом раніше. Варіанти поділу їх влаштовують, однак, просять виділити кімнату № 7 і його довіритель готовий сплатити компенсацію. З вимогами про вселення ОСОБА_1 звертаються ще раз, оскільки ВДВС вже склали акт про вселення його довірителя в квартиру і більше вселяти його не будуть. Зараз його довіритель є відповідальним квартиронаймачем і платить за комунальні послуги ј частину їх вартості, бо вважає це справедливим, оскільки на сьогодні в спірній квартирі зареєстровано разом з ним ще 3 особи. Зустрічна позовна заява ОСОБА_4 є безпідставною, бо ОСОБА_4 вселилась в спірну квартиру незаконно.

Відповідачка ОСОБА_3 надала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 являються безпідставними, необгрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України. Всі доводи, які позивач зазначив у своїй заяві, є вимислом та не підтверджується жодним доказом. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести її обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Дійсно, в 1967 році між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який 06.07.1999 року розірваний за згодою обох сторін. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 добровільно залишив квартиру та виїхав, забравши із собою все набуте під час спільного подружнього життя майно. Тому справа про поділ майна в суді не розглядалась. Їм з дітьми залишилася квартира за адресою: АДРЕСА_9, яка перебувала у комунальному житловому фонді. З 1999 року у позивача ОСОБА_1 з'явилася інша сім'я, він перебував у цивільному шлюбі з іншою жінкою та проживав за іншою адресою. В 2002 році ОСОБА_1 виїхав до Португалії, де перебував до 2005 року. 14.09.2005 року вона звернулася до Нікопольського міськрайонного суду з позовною заявою про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 14.11.2005 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області (суддя Троян Н.А.) було ухвалене заочне рішення по справі № 2-9914/05 про задоволення її позовних вимог та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_9. 23.05.2006 року нею та донькою ОСОБА_6 квартира за адресою: АДРЕСА_9 була приватизована та ними отримане свідоцтво про право власності. 09.01.2007 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області (суддя Троян Н.А.) ухвалене рішення по справі № 2-2990-07 про задоволення її позовних вимог та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_9 і відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1Ф про вселення. 27.02.2012 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області (суддя Тихомиров І.В.) ухвалене рішення по справі № 2-11887/11, яким відмовлено у задоволенні її позовних вимог про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним і вселення його до квартири за адресою: АДРЕСА_9. 06.03.2012 року нею була подана апеляційна скарга на рішення по справі № 2-11887/11. 25.06.2012 року апеляційним судом Дніпропетровської області (провадження № 22- ц/490/4468/12) її апеляційну скаргу відхилено, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 2-11887/11 залишено без змін. 12.07.2012 року нею була подана касаційна скарга на рішення по справі № 2-11887/11 та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області по справі № 22-ц/490/4468/12. 28.12.2012 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ її касаційну скаргу відхилено, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 2-11887/11 та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області по справі №22-ц/490/4468/12 залишені без змін. При тому, що у всіх заявах, скаргах та у судових засіданнях зазначалося, що ОСОБА_1 з 1999 року не проживає у зазначеній квартирі добровільно, що підтверджується актами про непроживання, затвердженими різними органами (ЖЕКом, «СК Комфорт», «Домком»), підписані сусідами. ОСОБА_1 взагалі не мав наміру проживати в спірній квартирі. Крім того, зазначалося, що він має домоволодіння, яке належить йому на праві приватної власності, має іншу родину, з її сім'єю має неприязні стосунки, постійно погрожує. Шляхом зловживання довірою, забрав з квартири все нажите за період спільного проживання майно. Суди з 2012 року на ці обставини уваги не звернули, вселили ОСОБА_1 та скасували законну приватизацію. Після того, як рішення суду набрало законної сили, декілька разів відбувалося вселення позивача. 25.06.2013року, при примусовому виконанні рішення суду (виконавчий лист видано 20.02.2013 року), державним виконавцем Нікопольського міськрайонного управління юстиції було вселено ОСОБА_1 до квартири за адресою: АДРЕСА_9, що підтверджується актом державного виконавця від 25.06.2013 року. У даному акті зазначено, що стягувач претензій до боржника не має. Після вселення ОСОБА_1 йому ніхто не чинив перешкод у користуванні житловим приміщенням, замків не змінювали. Однак, з наступного дня після вселення ОСОБА_1 у квартирі жодного разу не зявлявся та проживати не збирався. З членами її сім'ї наміру спілкуватись не мав, що підтверджується актом про непроживання. Відповідно до ч.1 ст.64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Отже, ОСОБА_1 не проживає з нею однієї сім'єю вже протягом багатьох років, а саме: з 1999 року, що підтверджується актами про непроживання та показаннями свідків. Тобто, вважає, що ОСОБА_1 втратив право користування жилим приміщенням, а тому не має права на звернення з даним позовом. Ч.2 ст.107 ЖК УРСР встановлено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно із ч.4 п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житловою кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними у п.10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2, наймачу або члену його сімї, який був відсутнім без поважних причин понад зазначені у ст.71 ЖК строки, суд вправі відмовити з цих підстав у задоволенні позову про виселення, вселення, обмін, поділ жилого приміщення, незалежно від того, чи було пред'явлено зустрічний позов про визнання позивача таким, що втратив право на жиле приміщення. На підставі вищевикладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог, викладених в позовній заяві ОСОБА_1 у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 доповнила, що коли вони розійшлись, позивач по справі забрав все: техніку, речі, гроші, що вони збирали разом на новий будинок. Вона не перешкоджала йому в цьому, бо погодилась на квартиру, яку він їм з доньками залишав. Коли ж позивача по справі державний виконавець вселила в спірну квартиру, він зробив з більшої кімнати сарай: приніс туди рибальські сітки, якийсь мотлох. А вони з доньками ютились в маленькій кімнаті. Квартиру вони приватизували після рішення суду, тобто абсолютно законно. ОСОБА_11 ОСОБА_6 приїжджала до них в гості на літо, давала їм гроші, тому вона вважає, що підстав для зняття доньки з реєстрації немає. А позивач ОСОБА_1 не проживає в спірній квартирі добровільно з травня 1999 року. Він жив в іншої жінки. І зараз там теж не проживає, ніхто ніяких перешкод йому в проживанні не чинить, він сам не хоче там жити. ОСОБА_11 була прописана в спірну квартиру з її згоди, бо на момент реєстрації вона була власницею Ѕ частини квартири. І ОСОБА_6 прописана як власниця. На теперішній час вони з донькою ОСОБА_11 живуть в спірній квартирі вдвох. Віталіна ходить на роботу зі спірної квартири, туди ж й повертається після роботи. Зараз позивач по справі ОСОБА_1 претендує на більшу кімнату, вона з0аперечує, бо там проживають вони з донькою. Звертає увагу суду на те, що коли ОСОБА_1 виїхав до Португалії, він зайняв у ОСОБА_1 750 Євро, а потім поверта борг, висилаючи гроші частками. Але за ОСОБА_1 гроші отримувала в банку вона. Комунальні платежі вона так само оплачувала сама і заборгованості не мала.

Представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги позивача не визнав і суду пояснив, що такого способу захисту, як визнання незаконною прописки немає. Варіанти поділу квартири їх не влаштовують. Крім того, стосовно вселення ОСОБА_1 до спірної квартири вважає за необхідне відмовити, бо рішення з цього приводу вже виносилось.

ОСОБА_4 надала до суду письмові заперечення на позов ОСОБА_1, в яких зазначила, що позивач з 1999 року до часу подання позовної заяви (і по теперішній час) не проживав у спірній квартирі разом з ними, а саме: з часу, коли шлюб між ним та її матірю був припинений. З 1999 року ОСОБА_1 жив окремою сім'єю з іншою жінкою - ОСОБА_10 за адресою: м.Нікополь, вул.Комарова, буд.4, комунальних платежів за утримання спірної квартири з того часу не сплачував. Крім того, ОСОБА_1 добровільно залишив квартиру у 1999 році, забравши свої речі і більше ніколи в квартирі не проживав. Дана обставина підтверджується актом про непроживання від 04.06.2005 року, який засвідчено представниками КЖЕП та актом про непроживання від 08.12.2003 року. Факт непроживання позивача в спірній квартирі підтверджується актами про непроживання від 20.02.2013 року та 05.05.2014 року. Після розірвання шлюбу в 1999 році між позивачем ОСОБА_1 та її матірю, спільне майно, яке було нажито ними під час шлюбу, в суді не ділилося. В тому ж 1999 році, коли ОСОБА_1 пішов жити окремою сім'єю з іншою жінкою, він заявив, що виписується із спірної квартири та залишає квартиру колишній дружині та донькам і в зв'язку з цим, в якості компенсації, він виніс з квартири все майно, яке там знаходилося, залишивши їм тільки голі стіни та величезні борги за комунальні послуги, які рахувалися за ним і які вони разом з матірю вимушені були сплачувати замість нього. Натомість, собі він забрав значну суму коштів їх сім'ї, які знаходилися на рахунках в Нікопольському відділенні "Ощадбанку", машину, мотоцикл та два гаражі. Позивач не оплачує комунальні послуги і до теперішнього часу. За комунальні послуги в повному обсязі платять вони разом із сестрою та матірю. Крім того, вона не знаходилась на утриманні позивача, оскільки в 1999 році їй виповнився вже 31 рік, а до цього, у 1989 році, вона вже вийшла заміж і в неї народилась дитина. З 1985 року вона самостійно працює і здатна сама себе утримувати. В 2000 році її сестра поїхала на роботу та навчання до Великобританії (Англії), де після закінчення навчання в язиковій школі, коледжі та університеті залишилася працювати і працює там до теперішнього часу. Однак, знаходиться вона там тимчасово. Також сестра пересилала матері кошти для оплати комунальних послуг за спірну квартиру. Тому позовні вимоги позивача в частині визнання сестри такою, що втратила право на проживання, вочевидь, суперечать вимогам ч.2 ст.71 ЖК України, яка передбачає, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Тим більше, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду (суддя Тихомиров І.В.) Дніпропетровського апеляційного суду та Вищого спеціалізованого суду України по справі № 2-1188/11, провадження 2/426/473/2012, за аналогічних обставин визнано достатньою обставиною для збереження за ОСОБА_1 права на проживання в спірній кімнаті, факт роботи позивача ОСОБА_1 за кордоном в Португалії з 2002 по 2005 рік включно. Однак, позивач з 28.09.2005 року є власником частини будинку № 43, розташованого за адресою: м.Нікополь, вул.Гетьмана Сагайдачного, був зареєстрований та фактично проживає і веде господарство за цією адресою. Позивач не з'являється за адресою спірної квартири ще й внаслідок скоєння ним протиправних дій, які виразилися в тому, що 23.04.2013 року він вчинив в квартирі погром та бійку, під час якої завдав їй тілесних ушкоджень. Після того, як позивач побачив, що вона викликала на допомогу міліцію, він вибіг зі спірній квартири і до теперішнього часу там не з'являється, намагаючись таким чином уникнути відповідальності та переховуючись від працівників міліції. За даним фактом СВ Нікопольського МВ по обслуговуванню м.Нікополь та Нікопольського району ГУМВС України в Дніпропетровській області 23.04,2013 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003117 за ознаками ст.125 ч.1 КК України. На даний час по даному кримінальному провадженню ведеться досудове слідство. Крім того, позивач стверджує, що він на момент прийняття заочного рішення (тобто 14.11.2005 року) проживав в кімнаті № 7, житловою площею 16,2 кв.м. Та ніяких доказів тих обставин, на які він посилається, не зазначає. Вимога позивача про виділення йому одному в одноособове користування кімнати, площа якої складає 53 % від всієї житлової площі спірної квартири, є невмотивована, оскільки, згідно ст.64 Житлового Кодексу України, він в цій квартирі користується тими ж рівними правами, що і вона разом з сестрою та матірю, яка до того ж є ветераном праці. Вони, на відміну від позивача, не мають іншого житла. Також, враховуючи те, що позивач є власником частини будинку № 43, розташованого за адресою: м.Нікополь, вул.Гетьмана Сагайдачного, де фактично проживає та веде господарство, дана вимога, вочевидь, є несправедливою та такою, що порушує їх права. За таких обставин просить суд відмовити ОСОБА_1 у позові до неї, її матері ОСОБА_3 та її сестри ОСОБА_6

В судовому засіданні ОСОБА_4 доповнила, що батько зі спірної квартири пішов сам, забравши все своє та їх майно. Він заробив 15 000 доларів США на люцерні і всі гроші забрав. Вони не заперечували, бо були дуже налякані через те, що він сильно побив маму. В Португалії позивач по справі заробляв гроші для іншої сімї та дітей нової співмешканки. Їх батько залишив без нічого,а для іншої сімї поїхав заробляти гроші за кордон. Тому і її сестра поїхала за кордон в пошуках кращого життя. В неї квартирі позивач ніякого ремонту не робив. Її квартира, про яку розповідає позивач, була надана її свекром для онучки. Але вони приватизували ту квартиру з донькою на двох, бо вона переживала, щоб донька не заставила квартиру чи в кредит, чи ще кудись. А так, квартира однокімнатна і її ніяк не можна забрати, бо вона теж є власником. Але в цій квартирі вона не проживає. Коли позивач вирішив виїхати в Португалію, вона на його прохання позичила йому 750 Євро. Позивач по справі, працюючи в Португалії, пересилав їй борг. Правда, один раз він передав її доньці своїй онучці 15 Євро як подарунок. Її сестра ОСОБА_6 допомагає її мамі, висилає гроші, приїжджає в гості на літо. З мамою проживає вона в спірній квартирі, бо їй жити ніде. Під час вселення вони віддали ОСОБА_1 ключі і не перешкоджали користуватись квартирою. Однак, позивач по справі в один із своїх приходів став її бити і вона викликала поліцію та «швидку». Тоді позивач злякався, схопив свій велосипед і поїхав до себе додому в будинок, половина якого в його власності і він там реально живе. Там його працівники поліції і знайшли. Раніше, коли вони з сестрою були малими, ОСОБА_1 бив їх, принижував і говорив, що вони не його діти. А вона, коли виросла, його підгодовувала та жаліла, бо позивач все ж таки її батько. При вселенні в спірну квартиру, позивач не мав а ні щітки, а ні інших речей. Тобто, він не бажав проживати в спірній квартирі, бо живе в своєму будинку з іншою жінкою.

Вислухавши позивача, його представника, відповідачів, їх представника, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2.4.7.11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Згідно із ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

ідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71. 72, 116. 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення: про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних реєстраційному органу.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 перебував в шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 Від шлюбу, який було пізніше розірвано (а.с.6 т.1, 7 т.3), сторони по справі мають двох доньок відповідачок по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 В 1972 році на сімю із чотирьох осіб позивач ОСОБА_1 отримав двокімнатну квартиру № 33 по вулиці Першотравневій в будинку № 22 в місті Нікополі Дніпропетровської області. 09.01.2007 року Нікопольським міськрайонним судом за позовною заявою ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_12 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 було винесено заочне рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Позивач вказане рішення оскаржив, подавши заяву про скасування заочного рішення. Нікопольський міськрайонний суд задовольнив заяву позивача по справі і заочне рішення скасував, призначивши справу до загального розгляду. В період розгляду зазначеної справи, позивач ОСОБА_1 надав до суду зустрічну позовну заяву про вселення в спірну квартиру. Однак, Нікопольський міськрайонний суд 09.01.2007 року виніс рішення про задоволення позову ОСОБА_13 та визнав ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, а в задоволенні зустрічного позову про вселення позивачу ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.9-11 т.3). 19.04.2007 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, скасувала рішення Нікопольського міськрайонного суду від 09.01.2007 року та направила справу на новий розгляд. Однак, на підставі скасованого заочного рішення від 14.11.2005 року позивач по справі ОСОБА_1 був знятий з реєстрації і НКП «Житлово-експлуатаційна контора № 8» була видана довідка з місця проживання для приватизації спірної квартири, в якій були указані тільки ОСОБА_3 та ОСОБА_6, на яких і була розпорядженням відділу приватизації управління житлово-комунального господарства Нікопольської міської ради від 23.05.2006 року приватизована квартира АДРЕСА_1 (а.с.53 т.2). Позивач по справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним розпорядження відділу приватизації свідоцтва про право власності на квартиру та вселення. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 27.02.2012 року його позовні вимоги були в повному обсязі задоволені, розпорядження відділу приватизації управління житлово - комунального господарства Нікопольської міської ради від 23.05.2006 року скасовано та прийнято рішення про вселення його до квартири (а.с.65-66 т.2), яке в подальшому було залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.06.2012 року (а.с.67 т.2) та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.12.2012 року (а.с.68-69 т.2).

Тому суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та КП «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради в частині вселення його в спірну квартиру такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вже були розглянуті судами і по даній позовній вимозі вже існує рішення суду, яке набуло чинності.

Відповідно до ч.4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В судовому засіданні також було встановлено, що молодша донька позивача по справі ОСОБА_6 в спірній квартирі не проживає з серпня 2000 року, в звязку з тим, що виїхала на постійне місце проживання до Великобританії і до України не поверталась (а.с.71, 159-160, т.1). Тому суд не приймає до уваги посилання відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 про те, що її сестра є громадянкою України, нещодавно овдовіла, має неповнолітню дитину, надає гроші їм з мамою, а тому не може бути знята з реєстрації в спірній квартирі, як непереконливі та безпідставні і вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання відповідачки ОСОБА_6 такою, що втратила право користування спірною квартирою № 33 в будинку № 22 по вулиці Першотравневій в місті Нікополі обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Якщо відсутність особи перевищує шість місяців, члени сім'ї, а також наймодавець вправі предявити позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, як передбачено ст.72 Житлового кодексу України.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 стосовно визнання незаконними вселення та прописки ОСОБА_4 в спірній квартирі, суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем достеменно не доведено незаконність реєстрації відповідачки в спірній квартирі. Крім того, даний спосіб захисту не передбачений ст.16 ЦК України.

Крім того, свідок ОСОБА_14, допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що вона сусідка сторін по справі, проживає в сусідньому підїзді. Вікно її спальні виходить на проїжджу частину. Постійно бачить ОСОБА_15 і стверджує напевне, що ОСОБА_15 в квартирі АДРЕСА_8 живе постійно. Вона бачить, як ОСОБА_15 вигулює свою собаку і так її часто бачить. Влітку 2018 року чула, як в третьому підїзді вибивали двері. Побачила там поліцейського і дізналась, що вселяють ОСОБА_1. Вона повідомила поліцейського, що ОСОБА_15 на роботі, а ОСОБА_13 на дачі і підняла шум. Тоді поліцейський кудись подзвонив, а потім пішов геть. ОСОБА_1 теж трохи посидів і пішов. ОСОБА_1 вона теж добре знає і знає, що він в квартирі № 33 не живе років 20. Колись давно, років 15 назад, вона знаходилась в центрі міста «на площі» і бачила там ОСОБА_1. Під час розмови з ним дізналась, що він приїхав з Португалії і купив собі будиночок. Влітку вона була в спірній квартирі і бачила там речі ОСОБА_1, а чоловічих речей не бачила. Цей факт вона й зафіксувала в ОСОБА_5.

Аналогічні свідчення надала й свідок ОСОБА_16, яка суду пояснила, що є сусідкою відповідачів по справі по будинку № 22 по вул.Першотравневій в м.Нікополі. Часто бачить ОСОБА_15, яка вигулює свою собаку. Була й в спірній квартирі, пила чай, спілкувалась із сусідами, бачила речі ОСОБА_15. Знає, що ОСОБА_15 там живе з часу вселення. ОСОБА_17 й на виборчій дільниці, до якої відноситься їх будинок. А чоловічих речей в спірній квартирі не бачила. Знає, що в 1999 році ОСОБА_1 сильно побив свою жінку і її відвезли в лікарню в м.Дніпро. Після цього вони ОСОБА_1 більше не бачать.

Тому суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно визнання незаконними вселення та прописки ОСОБА_4 в спірній квартирі такими, що не підлягають задоволенню.

Такими, що не підлягають задоволенню, суд вважає й вимоги ОСОБА_1 в частині виселення ОСОБА_4 із спірної квартири, оскільки, згідно зі ст.157 ЖК України, членів сімї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Позивачем не надано доказів систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням або систематичне порушення правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі чи в одному будинку.

Тому позовні вимоги в цій частині судом також визнаються непереконливими та необґрунтованими.

Беручи до уваги відносини, що склались між сторонами по справі, фактичне проживання в спірній квартирі відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також право позивача на проживання в спірній квартирі, встановлене рішеннями судів різних інстанцій, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення порядку користування спірною квартирою.

Однак, суд не вважає за можливе виділити в користування позивача за первісним позовом ОСОБА_1 кімнату № 7, житловою площею 16.2 кв.м., в спірній квартирі АДРЕСА_10, оскільки судом було встановлено, що в квартирі фактично проживають ще дві особи відповідачки по справі.

Тому суд вважає за можливе виділити в користування ОСОБА_1 кімнату № 3, житловою площею 13.9 кв.м., а в користування відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнату № 7, житловою площею 16.2 кв.м. Все інше залишити в загальному користуванні.

З підстав, зазначених вище, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом.

На підставі ст.391 ЦК України, керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Виділити в користування ОСОБА_1 кімнату № 3, житловою площею 13.9 кв.м., а в користування відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнату № 7, житловою площею 16.2 кв.м., інші приміщення в квартирі АДРЕСА_11 залишити в загальному користуванні.

Визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування квартирою № 33 в будинку № 22 по вулиці Першотравневій в місті Нікополі.

В інших позовних вимогах відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом, - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського Апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_18