Справа № 367/1691/17
Провадження № 2/761/803/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Києва в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 69220,42 грн. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що між банком та відповідачем 09.07.2012 року був укладений договір кредиту, за яким відповідач отримала кошти в розмірі 6400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі 36,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач своєчасно кошти позивачу не повернула, тому відповідач був змушений звернутися до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача: 6207,25 грн., заборгованість за кредитом; 56067,62 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3173,15 грн. заборгованість за пеню та комісію; а також штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. умов правил надання банківських послуг; 500 грн. штраф (фіксована частина); 3272,4 грн. штраф (процентна складова), а всього : 69220,42 грн.

15.06.2017 р. Ірпінським міським судом Київської області задоволено клопотання ОСОБА_1 про передачу справи до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю.

06.11.2017 року суддею Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу прийнято до провадження, її розгляд призначено на 23.01.2018 року.

У зв`язку із набуттям 15.12.2017 р. чинності змін до ЦПК України, в судовому засіданні вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Не погоджуючись з заявленим позовом ОСОБА_1 , у встановленому законом подано зустрічний позов про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним. ОСОБА_1 зазначено, що її не було ознайомлено з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та Тарифами, до яких відсилають умови анкети-заяви, що не відповідає положенням Закону України «По захист прав споживачів», зокрема, ст. 11 Закону. За таких обставин ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним укладений 09.07.2012 року договір у формі "Анкети -заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в "ПриватБанку" між ПАТ КБ "ПриватБанк" та нею, відповідно до якого ПАТ КБ "ПриватБанк" було надано відповідачу платіжу картку № НОМЕР_1 з відповідним кредитним лімітом.

Зважаючи на пред`явлення зустрічного позову, 13.06.2018 року постановлено ухвалу про його прийняття та переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

ОСОБА_1 подала відзив на позов ПАТ КБ «ПриватБанк» де вказала наступне. 06.09.2014 року відповідач за первісним позовом попередила банк про припинення договору та просила надати реквізити для сплати заборгованості. Таким чином договір було припинено. Такі дії відповідають положенням Правил та умов надання банківських послуг. Разом з тим, банк не припинив здійснення операцій за наданим платіжним засобом, чим спричинив збільшення заборгованості. Крім того, у позивача виникло право вимоги з 31.10.2014 р. - дати нарахування штрафу, після якого позичальник більше не виконував зобов`язання. Проте до суду ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся поза межами трирічного строку, встановленого законом. Зазначене є підставою для застосування строку позовної давності. Також, всупереч п. 2.1.12.6.4. «Правил та умов» позивач не припинив нарахування відсотків після спливу 210 днів з дня виникнення першого прострочення по кредиту і безпідставно нарахував останні за період після 29.08.2014 р.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» не скористався правом подати відзив на зустрічний позов.

В судове засідання представник позивача за первісним позовом не з`явився, як свідчить позовна заява не заперечував щодо розгляду справи за його відсутністю.

ОСОБА_1 просила розглянути справу за її відсутності та задовольнити вимоги зустрічного позову в повному обсязі.

Неявка учасників процесу, за умови їх належного повідомлення, відповідно до положень ст. 223 ЦПК України не перешкоджають розгляду справи по суті.

Дослідивши надані сторонами докази та надавши їм відповідно до оцінку, суд приходить до висновку, що в задоволенні як первісного так і зустрічного позову має бути відмовлено, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 09.07.2012 року заповнила анкету- заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в даній анкеті відповідач за первісним позовом зазначила, що бажає отримати на платіжну картку «кредитка «Універсальна» кредитний ліміт в сумі 10000 грн.

Разом з тим як вбачається з матеріалів справи, і не заперечується ОСОБА_1 нею було отримано платіжну картку з лімітом у розмірі 6 400,00 грн., якою відповідач користувався.

Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що у зв`язку із тим, що позичальник не виконував взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту, станом на 28.02.2017 р. утворилась заборгованість у розмірі 69 220,42 грн., яка складається з наступного: 6207,25 грн. заборгованості по кредиту; 56067,62 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 3173,15 грн. заборгованість за пенею та комісією.

Також позивачем за первісним позовом позичальнику було нараховано відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн. штраф (фіксований) та 3272,40 грн. штраф (процентна складова).

Як свідчать матеріали справи, під час укладання договору, сторони керувались «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті.

Як вбачається з анкети - заяви, позичальник своїм підписом підтвердила, що вона ознайомлена із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку та взяла на себе зобов`язання виконувати вимоги та Правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на вищенаведене, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Разом з тим, у заяві позичальника процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості посилається на Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифами Банку».

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з даними документами ознайомилась та погодилась позичальник , а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

З висновків зроблених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 р. (справа № 342/180/17) вбачається, що до правовідносин ПАТ «Приватбанк» та відповідача неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, що Великою Палатою Верховного Суду у вищезазначеної постанови.

Підсумовуючи наведене, можна дійти висновку щодо відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, відповідно до ст. 15 ЦК України.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доказами, в розумінні ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними, за положеннями ст. 77 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обов`язок доказування і подання доказів, в силу ст.81 ЦПК України належить стороні.

При цьому відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що представником ПАТ «Приватбанк» не надано доказів, які надають суду можливість стягнути з відповідача на користь банку зазначену у позові суму в розмірі 69 220,42 грн. із викладених в заяві підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на те, що позивачем за первісним позовом не доведено обставин, з якими пов`язується можливість стягнути вказану у заяві, підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні.

Також на переконання суду відсутні підстави і для задоволення зустрічного позову, з огляду на таке.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відповідно до положень ст. 202 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

ОСОБА_1 вказує, що відсутні підстави вважати, що її автоматичне ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг не може вважатися дійсним та фактичним ознайомленням з документами, які є частинами договору та містять його істотні умови.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, за положеннями ст. 626 ЦК України.

Зміст договору, як визначено ч. 1 ст.628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В розумінні положень ст. 638 ЦК України, Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

Разом з тим, з урахуванням обставин встановлених судом під час розгляду даної справи наявні підстави вважати, що сторони під час укладання кредитного договору не досягли згоди щодо умов які є необхідними для даного виду договору у передбаченій законом формі.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено обставин, з якими чинне законодавство передбачає можливість визнання угоди недійсною.

Розподіляючи судові витрати суд керується приписами ст. 141ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,141,196,200,258,259,263,268,352,354 ЦПК України, 15,203,216, 536, 549, 551, 599, 638,1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовит.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: