ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 643/14099/18

провадження № 22-ц/818/1356/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна в особі Управління Державної казначейської служби України в Московському районі м. Харкова,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

третя особа - Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова,

розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України Ізмайлова Віктора Олеговича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2018 року в складі судді Сугачової О.О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом про стягнення шкоди в розмірі 42641,64 грн внаслідок визнання неконституційними положень абзацу першого підпункту 164.2.19. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання.

Позовна заява мотивована тим, що з жовтня 2016 року по теперішній час перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, з 01 жовтня 2016 року отримує щомісячне грошове утримання судді у відставці.

На підставі абзацу першого підпункту 164.2.19. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України УПФУ в Московському районі м. Харкова як податковий агент щомісячно утримувало з його щомісячного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб та перераховувало Управлінню Державної казначейської служби України в Московському районі м. Харкова.

Таким чином, за період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року включно розмір утриманого податку становить 42641,64 грн, що підтверджується довідкою № 18550/301301 від 21 вересня 2018 року УПФУ в Московському районі м. Харкова.

Норми абзацу першого підпункту 164.2.19. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України втратили чинність з 27 лютого 2018 року з моменту прийняття рішення Конституційним Судом України. Суд підтвердив неконституційність норми Податкового Кодексу України, що існувала з 2014 року, тобто наявний факт порушеного оправа, яке припинено після 27 лютого 2018 року і зупинено здійснення відрахувань з пенсійних виплат.

Внаслідок здійснення відрахувань з 01 жовтня 2016 року по лютий 2018 року включно, отримував грошове утримання у нижчому розмір, ніж встановлено законом і ним був недоотриманий дохід у вигляді незаконно утриманого податку з пенсійних виплат, завдано шкоду, яка оцінюється у грошовому вимірі, виходячи з сукупної суми відрахувань в розмірі 42641,64 грн, яка підлягає відшкодуванню з державного бюджету.

Просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 42641,64 гривень шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Управління Державної казначейської служби у Московському районі у відзиві на позовну заяву просило відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що територіальні органи Державної казначейської служби України не мають повноважень на стягнення моральної чи матеріальної шкоди з державного бюджету України. Управління не має відповідних бюджетних призначень, а тому відсутній рахунок, з якого територіальні органи казначейської служби не мають доступу.

Третя особа - Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова просили відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, оподаткування щомісячного довічного грошового утримання позивача здійснювалась в порядку встановленому чинним законодавством до 28 лютого 2018 року. З 01 березня 2018 року пенсія позивачу за ставкою 18 % в частині перевищення десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, не оподатковувалась. Крім того, зазначили, що при утриманні податку на доходи фізичних осіб за ставкою 18 % та військового збору 1,5 % Управління діяло відповідно до ПК України, прийнятого ВРУ. Будь-якого нормативно-правового акту, власного рішення з цих питань Управління не приймало, у зв`язку з чим не можуть бути визнані рішення Управління неправомірними. Жодним рішенням суду вина Управління щодо утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору не визнана, що унеможливлює застосування ст.ст. 1173, 1175 ЦК України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України в Московському районі м. Харкова, Держави Україна в особі Державної казначейської служби, третя особа: Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, про стягнення суми задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України матеріальну шкоду у розмірі 42 641,64 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що норми абзацу першого підпункту164.2.19 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу втратили чинність з 27 лютого 2018 року, з моменту прийняття Рішення Конституційного Суду України. Суд підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено після 27 лютого 2018 року, зупинено здійснення відрахувань з пенсійних виплат, що підтверджено в судовому засіданні.

В той же час, позивач недоотримав дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат, що, зокрема, підтверджується діями третьої особи, що перестала здійснювати відрахування податкових зобов`язань з пенсійних виплат позивача після визнання вищезазначеного акту неконституційним.

Діями відповідача, третьої особи порушено конкретне право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Мається на увазі, що набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу.

Суб`єктом відшкодування завданої шкоди є держава і шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету. Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову та необхідність його задоволення.

22 січня 2019 року на вищевказане судове рішення представник Державної казначейської служби України Ізмайлов В.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає, що у позивача відсутні законні підстави для відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю. Судом першої інстанції при розгляду справи не враховано норми конституції України. Станом на сьогодні механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними будь-яким законом не врегульований. Суд першої інстанції помилково керувався загальними нормами цивільного законодавства.

Зазначає, що для застосування відповідальності за завдану майнову шкоду фізичній та юридичній особі за приписами ст. 1175 ЦПК України доведення потребують такі необхідні елементи наявності складу правопорушення як протиправна поведінка особи, шкідливий результат такої поведінки (шкода) та причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою.

Відшкодувати шкоду, завдану фізичним і юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними за рахунок Державного бюджету неможливо, Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік» не передбачено бюджетних призначень на відшкодування шкоди.

30 січня 2019 року до Харківського апеляційного суду представником Державної казначейської служби України подано заяву про зупинення провадження у справі.

В обґрунтування заявленого клопотання апелянт посилався на те, що вирішення такого питання як вимога про стягнення з держави Україна майнової шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який в подальшому визнаний неконституційним, викликає необхідність формування єдиної правозастосовної практики, що підлягає вирішенню Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду. Оскільки справа № 686/6775/18 передана на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду наявні підстави для зупинення провадження у даній справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України Ізмайлова В.О. на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України в Московському районі м. Харкова, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, про стягнення суми.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2019 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України в Московському районі м. Харкова, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, про стягнення суми - до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 686/6775/18.

04 березня 2019 року першим заступником начальника управління Пенсійного Фонду України в Московському районі м. Харкова подано до суду пояснення на апеляційну скаргу, в яких він просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що утримані з позивача податки не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, та відповідно до підпункту 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового Кодексу України, стягнення податків здійснюється відповідно до законодавства і не може бути визнано шкодою, це є обов`язковий платіж до бюджету.

Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду прийнято постанову у справі № 686/6775/18.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України в Московському районі м. Харкова, Держави Україна в особі Державної казначейської служби, третя особа - Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, про стягнення суми.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Колегія суддів, вислухав суддюдоповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що провадження у справі підлягає закриттю, з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 з жовтня 2016 року по теперішній час перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, з 01 жовтня 2016 року отримує щомісячне грошове утримання судді у відставці.

Як на підставу свої позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що за період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року включно розмір утриманого податку становить 42641,64 грн, що підтверджується довідкою № 18550/301301 від 21 вересня 2018 року УПФУ в Московському районі м. Харкова.

Норми абз. 1 п.п. 164.2.19, п. 164.2 ст. 164 Податкового Кодексу України втратили чинність з 27 лютого 2018 року з моменту прийняття рішення Конституційним Судом України. Суд підтвердив неконституційність норм податкового Кодексу України, що існувала з 2014 року, тобто наявний факт порушеного оправа, яке припинено після 27 лютого 2018 року і зупинено здійснення відрахувань з пенсійних виплат.

Внаслідок здійснення відрахувань з 01 жовтня 2016 року по лютий 2018 року включно, отримував грошове утримання у нижчому розмір, ніж встановлено законом і ним був недоотриманий дохід у вигляді незаконно утриманого податку з пенсійних виплат, завдано шкоду, яка оцінюється у грошовому вимірі та яка підлягає відшкодуванню з державного бюджету.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Застаттею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень ( пункт 7 частини першоїстатті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2862-XII, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 01 січня 2012 року).

У преамбулі Закону № 2862-XII зазначено, що цей Закон визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону № 2862-XII передбачалося, що професійні судді та залучені у визначених законом випадках для здійснення правосуддя представники народу є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції Українинаділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання обрання (призначення) судді врегулювалося статтею 9 Закону № 2862-XII, у частинах другій та третій якої зазначалося, що судді судів загальної юрисдикції обираються Верховною Радою України безстроково. Судді, які вперше пройшли конкурсний відбір, призначаються на посаду судді строком на п`ять років Президентом України. Порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України визначається Законом України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України».

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів регулювалося главою VIII Закону № 2862-XII.

Відповідно до частини четвертої статті 44 (матеріальне і побутове забезпечення суддів) Закону № 2862-XIIсуддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Згідно із Законом № 107-VI внесено зміни до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII щодо визначення розміру надбавки за вислугу років від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

З урахуванням змін, внесених Законом № 107-VI, частину четверту статті 44 Закону № 2862-XII викладено у новій редакції, а саме: суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 43014 гривень 34 коп. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19) та від 05 вересня 2019 року у справі 686/6775/18 (провадження 61-42631ск18), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин провадження у справі підлягає закриттю, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.4, 377, 381-384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України Ізмайлова Віктора Олеговича - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2018 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України в Московському районі м. Харкова, Держави Україна в особі Державної казначейської служби, третя особа - Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, про стягнення суми - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення складено 04 листопада 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В Бурлака

А.І. Колтунова