Номер провадження: 22-ц/813/5677/19
Номер справи місцевого суду: 520/7/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в приміщенні Одеського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Прокуратури Одеської області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України (далі ГУ ДКС України), в якому просив суд стягнути в безспірному порядку з прокуратури Одеської області на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну позовних вимог та в якій просив суд залучити до участі справі співвідповідача - Головне управління Національної поліції в Одеській області (далі ГУНП в Одеській області) і стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. (а.с. 32).

Протокольною ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2019 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено ГУНП в Одеській області (а.с. 37-38).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Прокуратури Одеської області (, місце знаходження: м. Одеса, вул. Пушкінська, 3), Головного управління Національної поліції в Одеській області (, місто Одеса, вулиця Єврейська, 12), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України (, місце знаходження: м. Одеса, вул. Садова, 1-А), про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати повністю рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

У відзивах на апеляційну скаргу, Прокуратура Одеської області та ГУНП в Одеській області, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , просять суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 06.03.2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до Одеської міської прокуратури №1 була подана заява про скоєне кримінальне правопорушення, а саме щодо того, що у 2008 році ОСОБА_4 , втративши право власності на 1/2 частин 9/25 часток відповідно рішення державного реєстратора від 07.07.2006 року являючись власником 11/200 часток домоволодіння у період відсутності ОСОБА_2 самовільно знесла частину будинку, надвірну споруду, погріб та захопила 233 кв.м. земельної ділянки, де самовільно побудувала двоповерховий будинок. Самим фактом скоєного кримінального правопорушення, наслідками від нього (неможливістю користування приватним майном) моральними переживаннями від цього, родині ОСОБА_1 завдається шкода, яка оцінюється в 1 млн. грн. /а.с.4/.

09.03.2018 року ОСОБА_1 до Київського районного суду м. Одеси подано скаргу на бездіяльність прокурора, в якій позивач просив визнати бездіяльність прокурора Одеської місцевої прокуратури №1, яка полягає у порушенні норм ст. 214 КПК України щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви від 06.03.2018 року вх. №115 про скоєне правопорушення, а також просив зобов`язати прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 внести відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 06.03.2018 року вх. №115 /а.с.5/.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси Тонконоженка М.М. від 12.03.2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано відповідних посадових осіб Одеської місцевої прокуратури №1 внести за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 №115 від 06.03.2018 року відповідні відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР та надати заявнику протягом 24 годин витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань /а.с.6/.

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 07.05.2018 року було зареєстровано кримінальне провадження №0000031. Фабула: до Одеської місцевої прокуратури №1 надійшла ухвала Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2018 року за № 520/2765/18 про внесення відомостей до ЄРДР за фактом вчинення протиправних дій, що виразились у перешкоджанні в користуванні власністю, а саме земельною ділянкою та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 Г за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України /а.с.7/.

Судом досліджено постанову про закриття кримінального провадження від 05.02.2019 року, винесену слідчим СВ Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області лейтенантом поліції Шварковим Р.С., згідно з якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000031 від 07.05.2018 року закрито /а.с.19-20/.

12.02.2019 року позивачем ОСОБА_1 до Київського районного суду м. Одеси подано скаргу про визнання рішення незаконним та скасування постанови, відповідно до якої позивач просить: скасувати як незаконну постанову слідчого СВ Київського ВП у місті Одеса ГУНП в Одеській області Шваркова Р.С. від 05.02.2019 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР №0000031; визнати бездіяльність прокурора Одеської місцевої прокуратури №1, яка полягає в не скасуванні як незаконної постанови слідчого СВ та в незабезпеченні додержання законів під час проведення досудового розслідування; виділити та направити до слідчого комітету України матеріали у відношенні слідчого СВ та прокурора з факту приховування злочину /а.с.25/.

13.02.2019 року позивачем ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси подано скаргу про визнання рішення незаконним, скасування постанови, визнання бездіяльності слідчого та прокурора, відповідно до якої позивач просить: з підстав незаконності скасувати постанову слідчого СВ Приморського ВП в місті Одеса ГУНП в Одеській області від 29.01.2016 року про закриття кримінального провадження відомості про яке внесено до ЄРДР №0000546; визнати бездіяльність слідчого СВ Приморського ВП в місті Одеса ГУНП в Одеській області, яка полягає в ігноруванні проведення досудового розслідування та повідомлення позивача про прийняте рішення по матеріалам досудового розслідування; визнати бездіяльність прокурора Одеської місцевої прокуратури №3, яка полягає в не скасуванні як незаконної постанови слідчого СВ, в незабезпеченні проведення досудового розслідування та не повідомлення про результат досудового розслідування; виділити та направити до слідчого комітету України матеріали у відношенні слідчого СВ та прокурора з факту приховування злочину; направити до слідчого комітету України матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР №0000546 для проведення досудового розслідування /а.с.23/.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси Федулеєвої Ю.О. скаргу ОСОБА_1 в порядку ст. 303 КПК України про визнання рішення незаконним та скасування постанови про закриття кримінального провадження №0000031 від 07.05.2018 року задоволено частково, а саме скасовано постанову слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Шваркова Р.С. про закриття кримінального провадження №0000031 від 07.05.2018 року та зобов`язано слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Шваркова Р.С. провести досудове розслідування в повному обсязі /а.с.33-34/.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що оскільки докази надані позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи, зводяться до доведення факту бездіяльності відповідачів щодо проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0000031, що не доводить в повному обсязі тих обставин, встановлення яких необхідно при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Статтею 1167 ЦК України передбачені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Положеннями ст.56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Так, у відповідності до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом п.п. 3,4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Так, у апеляційній скарзі, ОСОБА_1 зазначає, що судом неправомірно застосовано норми ч.1 ст.1167 ЦК України, які не підлягають застосуванню в даних правовідносинах, оскільки в даних правовідносинах підлягають застосуванню норми ст.1174 ЦК України, відповідно Постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 року по справі №6-440цс16, якою висловлена правова позиція Верховного Суду України.

Однак апеляційний суд не може погодитися із такими доводами апелянта, з огляду на наступне.

У відповідності до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також посадовою або службовою особою вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, а також вини цієї посадової або службової особи.

Фактичною підставою для застосування вказаного виду відповідальності є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, складові якого у сукупності надають право на відшкодування завданої шкоди (шкода, протиправна поведінка, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою).

Органи прокуратури та поліції не належать до суб`єктів відповідальності за нормами статей 1173, 1174 ЦК України, у зв`язку із тим, що не мають статусу органів, які реалізують надані державою функції і повноваження у сфері управління, однак такими органами є державні адміністрації та органи місцевого самоврядування.

Таким чином, оскільки загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, передбачені ст. 1167 ЦК України, про що зазначено вище, то при встановленні спричинення шкоди ОСОБА_1 стягнення повинно проводитись не з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, а з рахунків винних органів, як розпорядників бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ).

Отже, окремі юридичні особи, в тому числі, прокуратура Одеської області та ГУНП в Одеській області, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та шкода, у разі дійсного його заподіяння, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, а останні зобов`язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в Постанові від 01 серпня 2018 року, справа № 520/4116/16-ц, провадження № 61-3767св18.

З огляду на викладене, позивач повинені довести не тільки протиправність поведінки відповідачів, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювачів та шкодою, на яку посилається позивач.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що позивач не надав суду достатніх і допустимих доказів на підтвердження завдання йому неправомірними діями співробітників прокуратури Одеської області та ГУНП в Одеській області моральної шкоди.

Крім того, слід зазначити, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч.1 ст.1 КПК України).

У відповідності до ч.1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Тобто, КПК України встановлена певна процедура подання клопотання слідчому, який здійснює досудове розслідування у кримінальному проваджені, про вчинення тих чи інших процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 скористався вище визначеною процедурою та оскаржив бездіяльності слідчого та прокурора, та у відповідності до КПК України поновив своє право на зобов`язання слідчого та прокурора вчинити певні дії.

Отже, сам факт визнання бездіяльності відповідачів щодо проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0000031 не свідчить про протиправність дій посадових осіб органів прокуратури та ГУНП в Одеські області та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що лише незгода позивача з прийнятими відповідачами процесуальними рішеннями і діями, які були ними оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Саме до вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30 січня 2019 року по справі №199/1478/17.

Згідно ч.ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При зазначених обставинах, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Отже, доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, оскільки постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 13, 274, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 30.10.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда