КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/6247/18
Провадження № 22-ц/824/9480/2019
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В. Кулікової С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Деснянського районного суду м. Києва із заявою, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просили скасувати ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2019 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду першої інстанції є хибними, зроблені без урахування дійсних обставин справи. Зазначають, що встановлення юридичного факту необхідно їм для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, породжуватиме нові особисті права, зокрема право на отримання різних видів допомоги від міжнародних гуманітарних організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши надані матеріали, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про залишення заяви про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення без розгляду по даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту поданої заяви вбачається спір про право заявників на захист їх порушеного права на розпорядження своєю власністю та отримання відповідної належної медичної допомоги у зв`язку з погіршенням стану їх здоров`я, внаслідок збройної агресії та окупації АРК Крим.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається із заявлених вимог, заявники просять суд встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в березні 2014 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим, Україна, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна.

Натомість з матеріалів справи вбачається, а саме з довідок внутрішнього переміщення осіб, що зареєстрованим місцем проживання заявників є АДРЕСА_1 , а фактичним місцем проживання/перебування є: АДРЕСА_3 (а.с.35 т.1).

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 09.10.2007 року та по теперішній час, а ОСОБА_2 з 11.05.1993 року та по теперішній час, є зареєстрованими у визначеному законом порядку за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копіями паспортів заявників та довідками про реєстрацію місця проживання осіб сформованими станом на 06.02.2019 року (а.с.22-27, 28-32, 241, 242 т.1).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно сформованої станом на 15.07.2016 року, заявник ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.64 т.2).

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Зразок довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» № 509 від 01 жовтня 2014 року.

При цьому, визначення факту агресії Російської Федерації щодо України та внаслідок цього переміщення жителів областей, які потерпають від агресії, відбулося на законодавчому рівні шляхом прийняття Верховною Радою України заяви «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», затвердженою постановою Верховної Ради України № 337-VIII від 21 квітня 2015 року. Визначення факту агресії Російської Федерації щодо України було також підтверджено Законом України «Про особливості державної політики щодо забезпечення державного суверенітету України над тимчасово окупованими територіями у Донецькій і Луганській областях № 2268-VIII від 18 січня 2018 року.

Крім того, факт агресії та окупації Російською Федерацією території України та пов`язані з цим факти переселення мирних громадян України з територій їх постійного проживання є загальновідомими фактами, що не заперечуються ані українським суспільством, ані міжнародною спільнотою.

Оскільки в даній справі існує спір про право, висновок суду першої інстанції про залишення заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без розгляду повністю відповідає вимогам ч. 6 ст. 294 ЦПК України та узгоджується з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення".

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали, апеляційна скарга заявників не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене судом з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді Н.В. Ігнатченко

С.В. Кулікова