Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа №161/5945/16-ц

провадження № 61-16829св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчук В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2017 року у складі судді Гриня О. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Осіпука В. В., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 25 січня 2009 року, який розташований за адресою АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що 25 січня 2009 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Зазначений правочин вчинений нею під впливом тяжких життєвих обставин, на вкрай невигідних умовах без отримання будь-яких коштів від покупця.

Із 2007 року її покійний чоловік ОСОБА_5 розпочав активну діяльність із залучення кредитних коштів різних банків для розвитку свого бізнесу. Більшість кредитів отримані ним в іноземній валюті, а тому світова фінансова криза суттєво вплинула на обсяг кредитних зобов'язань ОСОБА_5 та відповідно їхньої сім'ї. Станом на 2008 рік сім'я ОСОБА_3 вимушена виплачувати на погашення боргових зобов'язань щомісячно суму еквівалентну 50 000 доларів США.

Разом з чоловіком вона переживала психологічний стрес, втратила сон, що негативно відобразилось на їхньому здоров'ї. З метою збереження будинку для дітей вона змушена була укласти договір його купівлі-продажу та земельної ділянки, призначеної для його обслуговування з матір'ю дружини рідного брата. У грудні 2010 року ОСОБА_5, не витримавши психологічного тиску зі сторони кредиторів, покінчив життя самогубством.

Небезпека втратити єдине житло призвели до необхідності укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу, хоча коштів від відповідача вона не отримувала. Відповідач жодного дня не прожила в будинку по АДРЕСА_1, який фактично був і залишається її власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 березня 2017 року в позові відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання правочину недійсним, передбачених статтею 233 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду від 09 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено допустимими та належними доказами факт укладення оспорюванного договору купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами від 25 січня 2009 року під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

12 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за цією касаційною скаргою.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу.

30 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.

У квітні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не застосовано до спірних правовідносин статтю 233 ЦК України через неналежну правову оцінку доказів тяжких життєвих обставин позивача у вчиненні правочину на вкрай невигідних умовах.

Значні борги перед банківськими установами, загроза втратити єдине житло спонукали позивача укласти договір купівлі-продажу будинку на вкрай невигідних умовах, зокрема, за ціною нижчою від вартості будинку, позбавивши себе єдиного житла.

Судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні, так і суб'єктивні чинники. При визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Позиції інших учасників справи

У запереченні ОСОБА_4 просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами, договір посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ващук В. Ф. Згідно з цим договором ОСОБА_3 (продавець) зобов'язалася передати у власність ОСОБА_4 (покупцю) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1, а покупець зобов'язалася прийняти майно, сплативши його вартість за ціною та на умовах, встановлених цим договором. Вартість предмета договору, відчужуваного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, становить - 829 527,00 грн. Ця сума повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем до підписання цього договору (а. с. 5-7).

Відповідно до пункту 5.3 договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що вони не позбавлені дієздатності, укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

З показань свідка судом встановлено, що укладення договору купівлі-продажу будинку відбулося з метою уникнення примусового звернення стягнень на нього в рахунок заборгованості за кредитами, оскільки на той час сім'я ОСОБА_3 малафінансові труднощі.

Судом першої інстанції також встановлено, що покійний ОСОБА_5 брав багато кредитів на розвиток різнопланового бізнесу, за рахунок отриманих кредитних коштів частково покривав попередні боргові зобов'язання, частково вкладав у бізнес, утримував волейбольний клуб або витрачав ці кошти іншим чином на власний розсуд.

На підтвердження боргів стороною позивача надано такі документи: - копію кредитного договору від 13 серпня 2007 року № 647/ФВК-07, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» та ОСОБА_5 (а. с. 15-20); копію заяви Акціонерного товариства «УкрСиббанк» від 29 червня 2011 року № 137-011/1547, адресовану ОСОБА_3, з вимогою погасити прострочену заборгованість за кредитним договором від 20 березня 2007 року (а. с. 23);копію вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» від 29 квітня 2011 року № 3231 про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором № 014/1101/82/35502 від 11 травня 2007 року (а. с. 25); копію повідомлення-вимоги Відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк» щодо необхідності виконати порушене зобов'язання за кредитним договором № 014/2628/2/09487 від 25 січня 2008 року (а. с. 26-29); копію кредитного договору від 25 жовтня 2006 року, укладеного між нею та Акціонерний комерційний банк «РайффайзенБанк Аваль», відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредитні кошти в розмірі 110 000 доларів США на проведення ремонту нерухомого майна (а. с. 30-36); копію кредитного договору № 014/1107/73/29321 від 21 липня 2006 року, укладений між Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» та ОСОБА_3, відповідно до умов якого остання отримала 21 326 доларів США кредитних коштів з метою придбання автомобіля «Пежо 307» (а. с. 37- 38).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із статтями 10,57,60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 25 січня 2009 року, відповідно до статті 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з підстав вчинення такого правочину під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до статті 203 ЦКУкраїни зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним та настання відповідних наслідків: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину, правоздатність сторін правочину, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 233 ЦК України (яка визначена правовою підставою позову) унормовані правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. За приписами наведеної норми правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Верховний Суд виходить з того, що за змістом статті 233 ЦК України ознаками правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Верховний Суд виходить з того, що для кваліфікації правочину за статтею 233 ЦКУкраїни необхідна обов'язкова наявність двох умов у сукупності: тяжких обставин і вкрай невигідні умови вчинення правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Саме із такого розуміння зазначеної норми матеріального права обґрунтовано виходив суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення у справі. Суд апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку про законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Дослідивши обставини та оцінивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції визнав не доведеним позивачем наявність та існування тяжких обставин (їх крайньої форми) при укладанні спірного договору купівлі-продажу. Натомість позивач намагалась уникнути звернення стягнення на її майно чи обов'язку нести відповідальність за прострочені боргові зобов'язання, що не є тяжкою обставиною в розумінні статті 233 ЦК України. Крім того, позивач не довела укладення договору нею на вкрай невигідних умовах.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Апеляційний суд взяв до уваги правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16.

Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно було застосовано до спірних відносин положення закону щодо строків позовної давності Верховний Суд відхиляє, оскільки із змісту оскаржуваних судових рішень випливає, що в позові відмовлено через недоведеність позовних вимог, а не через пропуск строку позовної давності.

Із рішення суду першої інстанції випливає, що судом зазначено доводи позивача щодо початку перебігу позовної давності, що не є висновком суду першої інстанції про відмову в позові.

Апеляційний суд зазначив, що за наявності заяви відповідача про застосування позовної давності, звернення до суду з пропуском строку є окремою підставою відмови в позові.

Відповідно до частини другої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Верховний Суд погоджується з висновками судів, що тяжка обставина є оціночним критерієм і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Намагання позивача уникнути звернення на її майно чи обов'язку нести відповідальність за прострочені боргові зобов'язання не є тяжкою обставиною як підстави визнання договору купівлі-продажу недійсним відповідно до статті 233 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на зазначене доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С.Олійник

С. О.Погрібний

О. В.Ступак