Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 546/1274/15

провадження № 61-43566св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Полтавської області від 01 серпня 2018 року у складі суддів Бутенко С. Б., Абрамова П. С., Прядкіної О. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом допублічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк» визнати недійсними рамкову угоду від 23 вересня 2008 року та договір про надання траншу від 23 вересня 2008 року, укладені між ним та ПАТ «ПроКредит Банк».

Позов мотивовано тим, що оспорювані правочини є такими, що укладені з використанням елементів нечесної підприємницької практики, всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства України та грубо порушує охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг та водночас завдає значної шкоди позивачу.

У спірних правочинах не міститься детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; не наведено належного графіку платежів згідно зі строковістю, визначеною у договорі (щомісяця); не зазначено вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не визначено належно і об'єктивно ефективної ставки відсотків; не визначено та не зазначено абсолютне значення подорожчання кредиту в грошову вигляді шляхом підсумовування всіх платежів, здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Банк не попередив споживача про валютні ризики; не зазначив умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи та інші кошти, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку; не визначив строк дії та порядок припинення дії кредитного договору; у договорі відсутня істотна умова про його дострокове розірвання; не зазначена відповідальність кредитора при порушенні умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту; відповідачем не здійснено оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування, не встановлено положення про інфляційне застереження та не узгоджено домовленості про розмір індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Посилаючись на наведене, позивач вважає, що укладений з використанням такої практики правочин, має бути визнаний судом недійсним в силу частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 230 ЦК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 березня 2018 року у складі судді Беркут Л. Г. позов задоволено.

Визнано недійсними рамкову угоду від 23 вересня 2008 року та договір про надання траншу від 23 вересня 2008 року, укладені між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_4

Стягнуто з ПАТ «ПроКредит Банк» на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що документальне оформлення відповідачем кредиту за оспорюваними договорами не відповідає вимогам Закону та нормативно - правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин, а отже банк ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 01 серпня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ПроКредит Банк» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів вчинення оспорюваних правочинів з використанням нечесної підприємницької практики банку та навмисним введенням його в оману, у зв'язку з чим, відсутні підстави для визнання вказаних правочинів недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, ОСОБА_4, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту у справі постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що відповідач не довів належними та допустимими доказами виконання свого обов'язку, встановленого вимогою пункту 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та розділом 2 Постанови Правління НБУ №168.

Позичальник, як споживач, з вини банку, в порушення ним вимоги статті 203 ЦК України, статей 5, 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та розділу 2 Постанови Правління Національного банку України №168, не був ознайомлений належно як перед, так і під час укладання кредитного договору зі всіма його умовами, які для нього мають суттєве значення та істотно могли вплинути на формування його волевиявлення і здійснення свідомого вибору, що є обставинами, які викривили його уявлення щодо дійсності істотних умов договору та унеможливили позичальнику реалізувати вільну можливість та змогу, надати дійсну оцінку положенням умов кредитування банку та наслідкам укладення такого кредитного договору.

За наведених обставин, позичальник не міг знати, що кредитний договір містить несправедливі умови, оскільки кредитор приховав від нього повну та достовірну інформацію про Умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги банку, зокрема щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у спірному кредитному договорі заниженні значення показників щодо суттєвих умов договору, що підтверджується висновком судового експерта. Банк такими діями фактично ввів позичальника в оману щодо реальної ціни кредиту та фінансової послуги, які мають бути виражені у вигляді реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної вартості кредиту, яку має сплатити позичальник на користь банку, погашаючи кредит у строки, визначені кредитним договором.

Апеляційний суд не врахував та належно не оцінив встановлену судом першої інстанції обставину про те, що банк не надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, а також те, що волевиявлення ОСОБА_4, як учасника правочину виражалась саме у погодженні на отримання кредиту зі ставкою 13,9% річних. Умови оспорюваного кредитного договору є в цілому несправедливими згідно з правилом пункту 10 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд дійшов необґрунтованого та помилкового висновку з посиланням на те, що покликання позивача на збільшення відсотків за кредитним договором, спростовуються висновком експерта яким встановлено, що реальна процентна ставка по договору про надання траншу, яка визначена цим договором на рівні - 14,33% річних, не відповідає фактичному розміру ставки, який складає - 16,38% річних, а сума абсолютне значення подорожчання кредиту згідно цього договору 30 220,56 доларів США, не відповідає фактичній сумі на дату укладення, яка становить фактично - 31 045,08 доларів США. Реальна процентна ставка по договору про внесення змін №1 від 24 квітня 2014 року, яка визначена в його змісті на рівні - 11,50% річних, є вищою та не відповідає фактичному розміру ставки, який складає - 12,37% річних. При цьому, не навівши належної правової оцінки та мотивації такому висновку, апеляційний суд необгрунтовано відкинув та безпідставно не врахував встановлені судом першої інстанції обставини і докази, про недотримання істотної умови щодо ціни кредитного договору, які були досліджені та оцінені ним належно.

Суд апеляційної інстанції хоча і погодився з висновком суду першої інстанції про те, що реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту за вказаним кредитним договором не були визначені відповідачем належно, проте не оцінив таку обставину і докази згідно закону, не застосував відповідні їй норми матеріального Закону в цій частині.

Крім того, заявник посилається на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вимогам підпунктів «б» і «в» пункту 3 частини 1 статті 382 ЦПК України, оскільки не містить чітких мотивів відхилення від встановлених судом першої інстанції обставин і аргументів, відсутні відповіді на доводи позивача.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, АТ «ПроКредит Банк», заперечує проти доводів позивача та просить залишити прийняту апеляційним судом постанову, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

У відзиві відповідач посилається на те, що позивач не довів під час розгляду справи та не навів у касаційній скарзі, які конкретні дії або бездіяльність (замовчування) кредитора були неправдивими і ввели в оману позичальника щодо істотних умов договору скаржник, яку інформацію до нього не довели або неправдиво довели перед укладанням кредиту, що могло вплинути на його рішення щодо отримання кредиту. Висновок експерта, на який посилається скаржник, має аналітичний характер і стосується визначення витрат за кредитом у відсотковому значенні. В свою чергу банк надав позичальнику графік повернення кредиту, у якому встановлені суми (з деталізацією) платежів, дати здійснення платежів від початку кредитування до його закінчення.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що банк надав позичальнику інформацію про конкретні суми платежів з деталізацією та дати їх повернення, у вигляді встановленому законом і тому позичальник був ознайомлений з обсягом своїх зобов'язань в повному обсязі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 526 ЦК Українивстановлено, що зобов'язання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно о звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК Українидоговір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 215 ЦК Українивстановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК Українипередбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

За змістом статті 230 ЦК Україниу взаємозв'язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК Українита статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними рамкової угоди та укладеного в її межах договору про надання траншу, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Підписавши рамкову угоду, ОСОБА_4 своїм підписом засвідчив, що перед підписанням угоди належно і у достатній формі ознайомився з усіма умовами цієї угоди, їх повністю і однаково з кредитором розуміє, вважає справедливими, адекватними, розумними, погоджується з ними і жодних заперечень не має; угода підписана позичальником добровільно, його волевиявлення є вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідає його внутрішній волі, намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов'язань.

Під час укладення оспорюваних договорів сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Так, з кредитного договору вбачається, що в них зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, строк кредитування - 120 календарних місяців від дати видачі кредиту, графік погашення кредиту, що визначає зобов'язання позичальника з повернення кредиту та сплати процентів щомісячними платежами з кінцевим терміном повернення - 10 вересня 2018 року, та розрахунок сукупної вартості кредиту, який містить відносне значення подорожчання кредиту - 85,87% від суми кредиту, що у грошовому виразі складає - 63 950,51 доларів США.

Позивач погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивача в угоді і договорі, а також додатках до нього № 1 та № 2 свідчать про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує його доводи про відсутність поінформування його, як споживача послуг, про умови кредитування і сукупну вартість кредиту.

На виконання умов спірного договору позивач отримав кошти у національній валюті у розмірі, який був еквівалентний сумі кредитного договору, визначеній в іноземній валюті, тривалий час виконував його у частині повернення кредитних коштів.

З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги про наявність умислу в діях відповідача і як наслідок введення позивача в оману щодо умов спірних договорів є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел не доведено.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Так, відповідно до статті 217 ЦК Українинедійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Встановивши на підставі висновку експерта виключно ті обставини, що банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупну вартість кредиту у частині, що стосується реальної кредитної процентної ставки, суд першої інстанції за відсутності достовірних даних для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності достовірних даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, безпідставно дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним в цілому, не встановивши всупереч статті 217 ЦК Україниобставин, які можна було кваліфікувати як несправедливі умови і які могли мати наслідком недійсність договору вцілому.

Суд апеляційної інстанції дав належну оцінку висновку судово-економічної експертизи від 15 листопада 2016 року, який був врахований судом першої інстанції, та правильно виходив з того, що вказаний висновок ґрунтується на розрахунках, здійснених із застосуванням офіційного курсу Національного банку України по відношенню гривні до долара США, що діяв на дату платежу у період з 23 вересня 2008 року по 23 жовтня 2015 року, який значно виріс з 4,8505 - на час укладення спірних договорів 23 вересня 2008 року до 22,2806 - станом на 23 жовтня 2015 року, що не залежало від волі сторін договору, тому висновки експерта про збільшення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту не підтверджують недійсність оспорюваних правочинів на час їх укладення та нечесної підприємницької практики банку.

Отже, матеріали справи та встановлені судом апеляційної інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги позивача про невідповідність мотивувальної частини оскаржуваної ним постанови апеляційного суду вимогам щодо обґрунтованості, зокрема щодо не зазначення у ній відповідей на усі аргументи і доводи позивача, є необґрунтованими та спростовуються змістом цього судового рішення, який відповідає критерію обґрунтованості, а також практиці Європейського суду з прав людини, який у пункті 23 рішення у справі «Проніна проти України» вказав на те, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, його зміст і мотиви, в тому числі щодо правової оцінки доводів позивача та доказів, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Полтавської області від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська