Номер провадження: 22-ц/813/3513/19
Номер справи місцевого суду: 520/3913/18
Головуючий у першій інстанції Бучацька А.І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 13 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська організація з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська організація з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 66025,70 грн. за кредитним договором №500299195 від 21.08.2012 року та понесені судові витрати.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 13 грудня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Колісне Саратського району Одеської області, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , громадянки України, паспорт НОМЕР_1 , виданий Ужгородським МВ УМВС України в Одеській області 22 жовтня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів", 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, , п/рахунок НОМЕР_3 в ПАТ "ТАСкомбанк", МФО 339500, заборгованість за кредитним договором № 500299195 від 21 серпня 2012 року у загальній сумі 66025 (шістдесят шість тисяч двадцять п`ять) гривень 70 копійок, з яких: заборгованість за основною сумою боргу 27828,27 гривень; заборгованість по процентам та комісією 20997,43 гривні; пеня, штраф, неустойка 17200 гривень; та судові витрати у сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні, а всього 67787 (шістдесят сім тисяч сімсот вісімдесят сім) гривень 70 копійок.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Саратського районного суду Одеської області від 13 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в зв`язку зі спливом строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «ФК «ЄАПБ» посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Саратського районного суду Одеської області від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що 21 серпня 2012 року між ПАТ "Альфа-Банк" та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено договір № 500299195 про надання відповідачці кредиту у сумі 33240 гривень, що підтверджується копією кредитного договору (а.с. 5).

Договором встановлено обов`язок відповідачки повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісії за надання та обслуговування кредиту та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених цим договором.

30 вересня 2014 року між ПАТ "Альфа-Банк" та ТОВ "Дата Майнінг Груп" було укладено договір факторингу, за умовами якого ПАТ "Альфа-Банк" відступило ТОВ "Дата Майнінг Груп" право вимоги від відповідачки коштів (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі), право на одержання яких належить ПАТ "Альфа-Банк", а ТОВ "Дата Майнінг Груп" набуває право вимоги грошових коштів (а.с. 13-15).

10 жовтня 2016 року між ТОВ "Дата Майнінг Груп" та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено Договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, за умовами якого ТОВ "Дата Майнінг Груп" відступило позивачу право вимоги від відповідачки коштів (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі), право на одержання яких належить ТОВ "Дата Майнінг Груп", а позивач набуває право вимоги грошових коштів від відповідачки (а.с. 16-18).

Відповідно до витягу з додатку № 1-1 до договору факторингу від 10 жовтня 2016 року позивач набув права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 про повернення заборгованості за кредитним договором № 500299195 від 21 серпня 2012 року у загальній сумі 66025,70 гривень, з яких: заборгованість за основною сумою боргу 27828,27 гривень; заборгованість по процентам та комісією 20997,43 гривні; пеня, штраф, неустойка 17200 гривень (а.с. 20).

На виконання Договору відступлення права вимоги 10 жовтня 2016 на адресу відповідачки від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» було надіслано повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та повідомлено про необхідність сплати заборгованості у розмірі 66025,70 гривень на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (а.с. 12).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що оскільки відповідачка прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, тому суд прийшов до висновку про повне задоволення позову.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054 ЦК є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Згідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

З застосуванням зазначених положень, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем своїх обов`язків за кредитним договором та правомірність вимог позивача про стягнення заборгованості.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував строки позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Пунктом 2.6 кредитного договору від 21.08.2012 року передбачено порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором : а саме - платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та в термін, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який с додатком №1 до цього договору та його невід`ємною частиною.

Додатком №1 до кредитного договору встановлено суму кожного щомісячного платежу в розмірі 1781,62 грн. за весь час дії кредитного договору, а саме з 21.08.2012р. по 25.08.2015р.

Так, судом встановлено, що в порушення норм закону і умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором № 500299195 від 21 серпня 2012 року належним чином не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість на загальну суму 66025,70 гривень, з яких:

-заборгованість за основною сумою боргу 27828,27 гривень;

-заборгованість по процентам та комісією 20997,43 гривень;

-пеня, штраф, неустойка 17200 гривень (а.с. 20).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом, наданого позивачем, останній платіж ОСОБА_1 здійснила 22.04.2013 року у розмірі 1785 гривень (а.с. 10).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

Відповідно до етапі 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст.261 ЦК України).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійних відповідальність за невиконання цього обов`язку, тo незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожною щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Зазначена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року №444/9519/12, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до відповідного числа кожного місяця впродовж строку кредитування (36 місяців), а відтак перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановив суд першої інстанції.

Останній платіж ОСОБА_1 здійснила 22.04.2013 року, але подальші зобов`язання за договором не припинились та існували до 25.08.2015 року.

Таким чином, строк позовної давності розпочався з 23.05.2013 року (дата наступного платежу 22.05.2013р.), а позивач звернувся до суду 02.04.2018 року.

Враховуючи наведену правову позицію Великої палати Верховного суду щодо однорідних спірних правовідносин, позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення боргу за період з 22.05.2013 року (оскільки останній платіж був 22.04.2013р.) по 23.03.2015 року (оскільки 02.04.2018р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Отже, враховуючи клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, сума нарахованого боргу в межах трирічного строку позовної давності за позовною заявою, що подана 02.04.2018р. включає період з 22.04.2015р. по 22.08.2015р. (дата закінчення строку дії кредитного договору).

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, неправильно застосував положення ст.262 ЦК України та не врахував вищевказані висновки Великої палати Верховного суду та дійшов необґрунтованого та незаконного висновку про додержання позивачем загального строку позовної давності щодо всієї суми заборгованості, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Крім того, заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги відповідача про невірне визначення судом першої інстанції розміру заборгованості по комісії та штрафу за кредитним договором, огляду на наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Зазначена позиція викладена в п.75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року №444/9519/12.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, гак і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги за вищевказаний період спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 17 200 грн., згідно розрахунку заборгованості. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, (п.80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року №444/9519/12).

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (25.08.2015р.), то необґрунтованою і вимога позивача від 02.04.2018р. (дата звернення з позовною заявою) про стягнення нарахованої на проценти неустойки, згідно п.4 кредитного договору, за один рік до його звернення до суду, що було залишено поза увагою судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду.

Більш того, апеляційний суд не може погодитись і з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу по комісії в розмірі 10 125,75 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до п.2.8 кредитного договору комісійна винагорода банку за послуги Альфа-Сервіс (Пакет №4) складає 460 грн. за кожний місяць користування Кредитом по дату остаточного повернення кредиту зазначену в п.2.3.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1 746нс 16 положення пунктів 22. 23 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитною договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При ньому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Враховуючи вказану правову позицію Верховного суду України, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 комісії в розмірі 10 125,75 грн. є незаконним та необґрунтованим, що є підставою для його скасування та відмови у позові в цій частині.

На підставі наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції на підставі ч. 1 ст.376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту) в розмірі - 27828,27 гривень та відсотків за користування кредитом в розмірі 2377,02 гривень за період з 22.04.2015 року по 25.08.2015 року в межах строків позовної давності, оскільки позивач з даним позовом звернувся до суду 02.04.2018 року, а відповідач по справі заявив клопотання про застосування строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення судом першої інстанції норм процесуального права є обґрунтованими.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовна заява та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, тому судовий збір необхідно покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем пред`явлено позов на суму 66025,70 грн., апеляційним судом задоволено вимоги позивача в розмірі 30205,29 грн., що становить 45,75% від пред`явлених вимог.

При пред`явленні позову банком сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн. (а.с. 1).

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 2643 грн. (а.с. 158).

Тобто, підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» судовий збір, сплачений за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 806,11 грн. (1762 грн. х 45,75% = 806,11 грн.) та до стягнення з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 підлягає судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1209,17 грн. (2643 грн. х 45,75% = 1209,17 грн.).

Разом з тим, частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, враховуючи приписи ч.10 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповіда слід стягнути різницю за сплачений судовий збір у розмірі 403,06 грн. (1209,17 грн. 806,11грн. = 403,06 грн. ).

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 13 грудня 2018 року - скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська організація з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Колісне Саратського району Одеської області, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , громадянки України, паспорт НОМЕР_1 , виданий Ужгородським МВ УМВС України в Одеській області 22 жовтня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, , п/рахунок НОМЕР_3 в ПАТ "ТАСкомбанк", МФО 339500) заборгованість за кредитним договором № 500299195 від 21 серпня 2012 року у загальній сумі 30205грн.29коп. (тридцять тисяч двісті п`ять грн. 29 коп.), з яких: заборгованість за основною сумою боргу 27828,27 гривень (двадцять сім тисяч вісімсот двадцять вісім грн. 27 коп.) та заборгованість по відсотках 2377,02 грн. (дві тисячі триста сімдесят сім грн. 02 коп.).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути зТовариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, , п/рахунок НОМЕР_3 в ПАТ "ТАСкомбанк", МФО 339500) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Колісне Саратського району Одеської області, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , громадянки України, паспорт НОМЕР_1 , виданий Ужгородським МВ УМВС України в Одеській області 22 жовтня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 403 гривні, 06 копійок (чотириста три гривні, 06 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 05.11.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда