Номер провадження: 22-ц/813/6693/19
Номер справи місцевого суду: 523/5275/17
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Громіка Р.Д.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суд м. Одеси від 22 травня 2019 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання батьківства,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Одеський міський відділ ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області, та просив визнати його батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказати його батьком, виключити з актового запису про народження дитини відомості про батька ОСОБА_5 , та змінити прізвище дитини на « ОСОБА_6 », а по батькові на « ОСОБА_7 ».

В обґрунтування вимог позивач ОСОБА_2 вказував на те, що з 2010 року він мав стосунки з відповідачем ОСОБА_3 , від яких у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_8 . На момент народження дитини відповідач знаходилася у шлюбі з ОСОБА_9 , тому в свідоцтві про народження було вказано батьком її чоловіка. Після народження дитини позивач постійно спілкувався з нею, цікавився її життям, брав участь у навчанні та вихованні, надавав матеріальну допомогу. Однак на теперішній час відповідач перешкоджає в спілкуванні з дитиною.

Рішенням Суворовського районного суд м. Одеси від 22 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено

Не погоджуючись з вказаним рішенням судуОСОБА_10 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суд м. Одеси від 22 травня 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд помилково дійшов зазначеного висновку, посилаючись на наступне.

Судом було встановлено, шо ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина ОСОБА_8 , де в актовому записі про його народження №1849, складеному 27.02.2013 року відділом ДРЦС у м.Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, батьком дитини ОСОБА_4 , вказаний ОСОБА_9 , матір ОСОБА_3 (а.с.23 т.1).

З 19.09.1998 року ОСОБА_9 та ОСОБА_3 знаходилися в зареєстрованому шлюбі, актовий запис №796 (а.с.234 т.1 зв.сторона). ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер, тому відповідно до вимог ч.1 ст.104 СК України шлюб припинився, що було підтверджено в судовому засіданні відповідачем.

20.02.2018 року відповідач ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_11 , актовий запис №149 складений Суворовським районним у м.Одесі відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області. Після укладення шлюбу відповідач змінила прізвище на « ОСОБА_12 ».

Виходячи із встановлених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо обґрунтованості позову матері дитини, оскільки вказаний в актовому записі батьком дитини ОСОБА_9 помер.

Проте, з таким висновком районного суду колегія суддів не погоджується у зв`язку з наступним.

Судом апеляційної інстанції встановлено і підтверджується належними та допустимими доказами, що позовну заяву було подано до Суворовського районного суду міста Одеси 11.04.2017 року. Позивач в тексті позову зазначає, що з 2010 року по теперішній час мав стосунки із Відповідачем та іноді проживав із нею однією сім`єю, зазначаючи, що начебто саме від цих стосунків ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_13 (відзначимо, що Позивачем помилково ОСОБА_14 дитини ОСОБА_15 ОСОБА_16 . При цьому Позивач стверджує, що у зв`язку з тим, що Відповідач на той час знаходилась у зареєстрованому шлюбі, то в свідоцтві про народження дитини було зроблено запис про батька - чоловіка Відповідача. Позивач повідомляв в своїй позовній заяві, що начебто приймав участь у вихованні та догляді за дитиною, знаючи що він є справжнім батьком.

В ході судового розгляду Позивач неодноразово підтверджував, що йому було відомо ще в момент вагітності Відповідача про начебто факт його батьківства, а у зв`язку із небажанням компрометувати Відповідача перед родичами та чоловіком, Позивач навмисно не підіймав па той час (період до та після народження дитини) питання про своє батьківство. Позивач стверджував, що вже 30.12.2015 року, після смерті чоловіка Відповідача, він став ініціювати питання внесення змін щодо батьківства та прізвища начебто його дитини до актових записів, в чому йому було відмовлено.

Слід відзначити, що відповідно до ч.2 ст.129 Сімейного кодексу України, до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Про застосування позовної давності неодноразово заявляв відповідач у своїх заявах та заперечення.

Відповідно до положень п.6 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства. Згідно зі cm. 129 СК зазначена особа може звернутися з такими вимогами у межах строку позовної давності (один рік), перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Зазначені обставини та пояснення позивача щодо підстав пропуску строку позовної давності не можуть вважатися поважними, а отже, до позовних вимог ОСОБА_2 судом першої інстанції помилково не було застосовано наслідків пропуску строку подачі позовної заяви.

У оскаржуваному судовому рішенні суд помилково посилається на судову практику ЄСГІЧ, як на таку, що нібито спростовує вимоги національного законодавства щодо застосування позовної давності у цій справі.

Необґрунтованим є посилання суду першої інстанції на на рішення «Гронмарк проти Фінлянції», яке у даному випадку не може бути застосоване, адже стосується інших правовідносин, а обставини нашої справи є істотно відмінними і стосуються позову про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, а не встановлення факту батьківства або оспорювання батьківства за позовом дитини.

Слід зазначити, що у справі «Громарк проти Фінляндії» (Постанова Європейського суду від 06.07.2010 року, скарга № 17038/04) спір стосувався не вимог можливого батька дитини, який не був обмежений у можливості своєчасно подати відповідний позов, а саме вимог дитини, відносно встановлення факту батьківства і її неможливості реалізувати право на встановлення цього факту через свій малолітній вік, а після досягнення нею повнолітня - через сплив терміну позовної давності. А отже рішення «Гронмарк проти Фінлянції» у зазначеній справі застосовано помилково.

З приводу вказаних відносин та неможливості застосування до них рішення «Гронмарк проти Фінлянції» вже висловлювався ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справи у ухвалі від 13.07.2016 року у справі № 753/10895/15-ц (№ в ЕРДСР 58937850) та відмовив заявнику у такому застосуванні.

Відповідно до рішення ЕСПЧ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04), де суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Станом на момент ухвалення рішення дитині - ОСОБА_4 вже минуло 6 років, йому відомо, що його батько - ОСОБА_17 , який помер у 2015 році від хвороби, а отже визнання батьком іншої особи у такому віці однозначно спричиняє дитини тяжку психічну травму, а отже таке визнання не виходить з інтересів дитини.

Відповідно до м.2 ст.128 Сімейного Кодексу України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до положень ч.1. ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази, на підставі яких сторони обґрунтовують обставини, на які вони спираються, мають бути відповідати вимогам, встановленим ст.ст.77-80 ЦПК України належними, допустимими, достатніми та достовірними.

Фотознімок УЗІ та фотографії невідомого походження не можуть бути достатніми, допустимими, належними та достовірними доказами, якими би підтверджувалися обставини, на які посилається позивач, а особливо ці докази не можуть бути засобами доказування факту батьківства особи. Більш того, зміст зазначених фотографій с невстановленим: Відповідачем в ході судового розгляду неодноразово заперечувалося, а позивачем жодним чином не було доведено, що дитина на цих фотографіях та знімку УЗД є саме ОСОБА_18 ; справжність цих фотографій як речових доказів не встановлювалася встановлена судом, навіть при постійному запереченні з боку відповідача щодо прийняття цих фотокопій у якості доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України встановлено вичерпний перелік видів доказів, що можуть використовуватися у господарському процесі: це письмові, речові і електронні докази, висновки експертів та показання свідків.

Будь-яких з вищенаведених видів доказів заявником не надано на підтвердження факту батьківства, адже додані зображення не є ані письмовими ані електронними доказами, адже не засвідчені належним чином (електронний ключ, тощо), не містять реквізитів письмового документу (печатка, підпис, дата, вихідний номер, тощо), та також не містять письмових даних про наявність інтимних стосунків між позивачем та відповідачем.

Прикладені чорно-білі зображення також не можна вважати речовими доказами у розумінні ст. 97 ЦПК України, адже речовими доказами є безпосередньо речі матеріального світу, а не їх зображення. Тим більш, що з зображень неможливо встановити коли і ким, у який спосіб та з якою метою, створювалися ці зображення та чи відповідають у цей час ті зображення речам, що на них відтворені.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», параграфи 29-30).

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході судового розгляду було достеменно встановлено, що відповідач під час вагітності, народження дитини та подальших двох років, перебувала в законному шлюбі із ОСОБА_9 . Беручи до уваги положення ст. 122 Сімейного Кодексу України, дитина, яка зачата і народжена у шлюбі, походить від подружжя, тобто на час народження батьківство було встановлено відповідно до вимог закону та ніким не оскаржувалося, що також було підтверджено позивачем в ході судового розгляду та в письмових заявах, які ним подавалися до суду. При цьому апеляційний суд підкреслює, що позивач не надав до суду жодних доказів, яким б підтверджувалися його доводи стосовно довготривалих стосунків із Відповідачем, доглядом та участю у вихованні чи забезпеченні дитини.

Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦІІК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та якім органом його вчинено). (ч. 1 п.9 Постанови І1ВСУ)

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень cт. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. (ч.2 п.9 Постанови ПВСУ)

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні робиться акцент на тому, що позивач в період з 2015 року по 2017 рік неодноразово надсилав грошові кошти відповідачу на банківський рахунок (в ПАТ «ПІЛАТИНУМ БАНК», ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ПАТ «МІСЬКИЙ КОМЕРЦІЙНИ БАНК) в якості допомоги для дитини. Однак, слід відзначити, що такі висновки суду не відповідають доказам та обставинам, наявним в матеріалах справи. Жодних належних та допустимих доказів призначення цих коштів позивачем надано не було.

Твердження про те, що позивач переводив відповідачу по 3000 гривень кожен місяць на протязі року не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, адже, згідно інформації, що була надана ПАТ «ПІЛАТИНУМ БАНК» у відповідь на запит суду, відсутні будь які докази того, що саме позивач, ОСОБА_2 , перераховував грошові кошти на поточний рахунок відповідача.

Втім відповідачем до суду була надана велика кількість кредитних та депозитних договорів, які підтвердили той факт, що вона сама мала відносини з банківськими установами та самостійно здійснювала зарахування та інші банківські операції по цих договорах. А отже факт зарахування на її рахунок грошових коштів ніяким чином не може трактуватися як те, що ці зарахування здійснював позивач.

Пояснення свідка ОСОБА_19 , про допит якого заявляв клопотання позивач, не можуть вважатися належним та допустимим доказом, адже зазначений свідок та сам позивач підтвердили, що на момент описаних ним подій та на даний час, вони були друзями із позивачем, більш того, нібито перебував у трудових відносинах із позивачем, який сплачував йому грошові кошти за роботу, яку той виконував. Слід врахувати, що зазначений, свідок взагалі не надав до суду доказів, що він працював у аеропорту, а отже до його показів вважаємо, що слід поставитися критично. Інші свідки також не підтвердили факти інтимних стосунків або фактів сумісного проживання учасників справи.

Суд першої інстанції необґрунтовано спирався в оскаржуваному рішенні на пояснення свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 як на доведені факти.

Посилання суду першої інстанції на те, що Позивач та Відповідач в 2013 році приховували свої стосунки є також сумнівним.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районним судом викладені обставини з`ясовано неповно, висновок суду не відповідає встановленим обставинам, неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставами для часткового скасування судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суд м. Одеси від 22 травня 2019 року скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання батьківства відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.11.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік