Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 752/6159/16-ц

провадження № 61-21893св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідач-1 - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

представники відповідача-1: Могилян Людмила Василівна , Кононець Станіслав Петрович , Кусий Андрій Васильович ,

відповідач-2 - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг,

представник третьої особи - Карпик Леонід Іванович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Чередніченко Н. П. від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепа О. В., Іванченко М. М. від 07 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 01 липня 2004 року між ним та акціонерно-комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-600/052/2004 про надання споживчого кредиту у сумі 26 841,00 дол. США.

18 березня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу № б/н про відступлення права вимоги за кредитними та іпотечними договорами, які вказані в додатку № 1 до договору, в тому числі і кредитного договору від 01 липня 2004 року № ML-600/052/2004.

Посилаючись на те, що вказаний договір факторингу суперечить положенням статей 228, 1078 ЦК України, оскільки порушує публічний порядок, а також міжнародним договорам та Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року, позивач просив визнати недійсним договір факторингу № б/н від 18 березня 2011 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині передачі кредитного договору від 01 липня 2004 року № ML-600/052/2004, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що при укладенні відповідачами оспорюваного правочину, були порушені його права та інтереси; будь-яких обставин, які відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України є підставами для недійсності правочину, при укладенні між відповідачами договору факторингу, суду не надав.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили всіх фактичних обставин справи; не врахували, що оспорюваний договір факторингу суперечить міжнародним договорам та Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року. ПАТ «ОТП Банк», яке надало фінансову послугу для придбання нерухомого майна, не мав законних підстав для відступлення права грошової вимоги за споживчим кредитом договором фактору ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки останнє не має права на здійснення фінансових та валютних операцій. Крім того, згідно з підпунктом 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року набуття відступлення права вимоги до боржника фізичної особи не допускається, а позичальник отримав споживчий кредит фінансових послуг не як суб`єкт господарювання, а як фізична особа - споживач фінансових послуг для особистого сімейного, домашнього використання. Оскільки умови кредитного договору, укладеного із позивачем, передбачали застереження стосовно валютних платежів, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має і не може мати будь-яких ліцензій щодо здійснення валютних операцій у доларах США, то укладений між відповідачами оспорюваний договір в частині передачі права вимоги за кредитним договором від 01 липня 2004 року № ML-600/052/2004 порушує права та інтереси позивача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 травня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року; відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 752/6159/16-ц з Голосіївського районного суду м. Києва.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 01 липня 2004 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-600/052/2004 про надання споживчого кредиту у сумі 26 841,00 дол. США.

18 березня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу № б/н про відступлення права вимоги за кредитними та іпотечними договорами, які вказані в додатку № 1 до договору, в тому числі і кредитного договору від 01 липня 2004 року № ML-600/052/2004.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Тлумачення глави 73 ЦК України свідчить, що за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин.

Установивши, що ОСОБА_1 не довів наявність будь-яких обставин, які відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не може бути передано право вимоги за валютним кредитом, оскільки останнє не є фінансовою установою та немає ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

Суд установив, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є фінансовою установою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи та додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи із зазначенням видів фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства - надання факторингу.

Відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог, заявлених у позові, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний договір факторингу суперечить міжнародним договорам та Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року є неспроможними, оскільки договір факторингу № б/н від 18 березня 2011 року, укладений між юридичними особами в межах здійснення господарської діяльності лише на території України, а положення Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг застосовується, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 826/7941/17 (провадження № 11-1172апп18).

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Оскільки оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун