Справа № 645/1348/15-ц
Провадження № 2/645/8/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2019 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді - Шарка О.П

секретаря судових засідань - Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -

встановив:

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» в лютому 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить суд стягнути заборгованість за кредитним договором № НАЕ2GК01270154 від 04 квітня 2008 року у сумі 24016,91 дол. США, що за курсом НБУ 15,77 становить 378746,68 грн.

В обгрунтування позову позивач зазначив, що 04 квітня 2008 року між АТ Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № НАЕ2GК01270154, відповідно умов якого Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 25000,00 дол. США строком до 03.04.2023 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, в зв`язку з чим відповідач станом на 14 січня 2015 року має заборгованість у сумі 24016,91 дол. США, яка складається з наступного: 20670,41 дол. США заборгованість за кредитом; 1707,23 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 57,81 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 422,70 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 15,85 дол. США штраф (фіксована частина); 1142,91 дол. США штраф процентна складова. Просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитним договором а також судові витрати.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова суду від 27 березня 2015 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова суду від 08 квітня 2015 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішеннями у цивільних справах №645/1870/15-ц та №645/130/15 за позовами ОСОБА_1 до ПАТ КБ « ПриватБанк».

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова суду від 03 липня 2019 року відновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 31 липня 2019 року.

У ході судового розгляду представник відповідача проти позову заперечував, в обґрунтування своїх заперечень зазначив, що кредитний договір № НАЕ2GК01270154 від 04 квітня 2008 року є неукладеним, а заборгованості у відповідача перед позивачем за зазначеним кредитним договором немає. На підтвердження цього надав суду копію рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова суду від 02 червня 2015 року у справі №645/1870/15-ц, яке набрало законної сили 15 червня 2015 року та Довідку АТ КБ «ПриватБанк» від 04 березня 2019 року №UD8PB66BI3RM50HP (оригінал для огляду у судовому засіданні та належним чином засвідчену копію для приєднання до матеріалів справи).

В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомив.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність просив у задоволенні позову відмовити.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що дії відповідача є неправомірними та такими, що порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом цивільні права позивача.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

В судовому засіданні із наявних матеріалів справи достовірно встановлено наступне.

Згідно з пунктом 8.1. кредитного договору від 04 квітня 2008 року № HAE2GK01270154, Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 04.04.2008 р. по 03.04.2023 р. включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 31496,80 долл. США (Тридцять одна тисяча чотириста дев`яносто шість доларів США 80 центів) на наступні цілі: у розмірі 25000,00 долл. США (Двадцять п`ять тисяч доларів США 00 центів) на придбання нерухомості, а також 6496,80 долл. США (Шість тисяч чотириста дев`яносто шість доларів США 80 центів) на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.8.2. Договору. Періодом сплати вважати період з 04 по 08 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку. Щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 310,63 долл. США згідно Графіку погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Позичальник зобов`язується повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п.8.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз.1 п.8.1. даного Договору.

Згідно з пунктом 8.9. зазначеного договору, невід`ємними Додатками до даного договору є: Додаток №1 Детальний опис загальної вартості кредиту; Додаток №2 Графік погашення кредиту за кредитним договором № НАЕ2GК01270154 від 04 квітня 2008 року.

Умови кредитного договору, виконання яких обумовлено пунктом 8.1. та Графіком погашення кредиту, зазначені також у розділі 1 Предмет договору (пункт 1.1.), розділі 2 Права та обов`язки сторін (пункти 2.1.1., 2.1.5., 2.2.1., 2.2.2., 2.2.3., 2.2.4., 2.3.7., 2.3.12., 2.4.1., 2.4.4.), розділі 3 Порядок розрахунків (пункти 3.1., 3.2., 3.3., 3.5., 3.6., 3.7.), розділі 4 Резервування ресурсів (пункти 4.1, 4.2., 4.3., 4.4.), розділі 6 Термін дії договору й порядок зміни умов договору (пункт 6.1.).

Отже, саме у пункті 8.1. кредитного договору та у Графіку погашення кредиту зазначені всі істотні умови кредитного договору від 04 квітня 2008 року № HAE2GK01270154 (сума та валюта кредиту, строк, на який надається кредит, умови повернення кредиту та сплати процентів, суми та строки щомісячних платежів та інші істотні умови кредитного договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із зазначених статей закону випливає, що тільки за наявності усіх істотних умов договору, договір є укладеним. І навпаки, у разі відсутності хоча б однієї істотної умови, договір є неукладеним.

Умови кредитного договору встановлені в наступних законодавчих актах.

Кредитний договір від 04 квітня 2008 року № HAE2GK01270154 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було підписано для придбання квартири (пункт 8.1. договору), отже відповідно до положень п. 22, 23 ст. 1 закону України «Про захист прав споживачів», зазначений договір є споживчим.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону (закон України «Про захист прав споживачів»), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 закону України «Про захист прав споживачів», законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

На виконання статті 11 закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, затверджені «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», надалі - Правила.

Отже, вказані Правила разом з законом України «Про захист прав споживачів» є складовою частиною законодавства про захист прав споживачів.

Таким чином, істотні умови, що визначені законом як істотні для договорів про надання споживчого кредиту, встановлені у наступних законодавчих актах:

-ч. 1 ст. 638 ЦК України та ч. 1 ст.1054 ЦК України (щодо предмету договору);

-ст. 6 закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків» (щодо Договорів про надання фінансових, в тому числі кредитних послуг);

-ч. 4 ст. 11 закону України «Про захист прав споживачів» (щодо договорів споживчого кредиту);

-розділ 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (щодо договорів споживчого кредиту).

Вимоги щодо до предмету кредитного договору визначені у ч. 1 ст. 1054 ЦК України, відповідно до якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків», фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Вимоги щодо істотних умов договорів про надання фінансових, в тому числі кредитних послуг визначені у ст. 6 закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків», відповідно до якої договір про надання фінансових послуг повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Вимоги щодо істотних умов договорів про надання споживчого кредиту визначені у ч. 4 ст. 11 закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом;

Крім того, вимоги щодо істотних умов договорів про надання споживчого кредиту визначені у розділі 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Відповідно до п. 3.1. Правил, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке:

-значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

-перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;

-перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Відповідно до п. 3.2. Правил, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Отже, законодавством про захист прав споживачів для договорів споживчого кредиту умови ч. 4 ст. 11 закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 3.1. та 3.2. Правил визначені як істотні умови договору споживчого кредиту.

Крім того, Графік погашення кредиту визнаний сторонами істотною умовою договору безпосередньо в п. 8.9. кредитного договору, в якому встановлено, що невід`ємним додатком до даного договору є, зокрема, Додаток №2 Графік погашення кредиту за Кредитним договором № HAE2GK01270154 від 04 квітня 2008 року.

Саме на відповідача, як на банківську установу, покладено законодавством про захист прав споживачів обов`язок зазначити у кредитному договорі усі істотні умови договору та узгодити їх зі споживачем.

Отже, виходячи з вимог ч. 4 ст. 11 закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 3.1. та 3.2. Правил, умови розділу 4 Резервування ресурсів (включаючи п.п. 4.1. 4.6.), пункту 8.1. кредитного договору від 04 квітня 2008 року № HAE2GK01270154 та Графік погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору) є істотними умовами договору у розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України.

В матеріалах справи наявне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 червня 2015 року у справі № 645/1870/15-ц, яким встановлено, що пункти 4, 8.1. кредитного договору та Графік погашення кредиту є неукладеними. Зазначене рішення набрало законної сили 15 червня 2015 року.

Згідно ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Одним з головних принципів верховенства права є принцип правової визначеності, який полягає у тому, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 4 ст. 265 ЦПК України саме у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом.

Аналогічний правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (61-11сво17), в якій зазначено: «Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.»

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Саме зміст пунктів 4 та 8.1. кредитного договору та відсутність Графіку погашення платежів були предметом ретельного дослідження Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 червня 2015 року у справі № 645/1870/15-ц, що й призвело до встановлення обставин неукладеності пунктів 4, 8.1. кредитного договору та Графіку погашення платежів.

І саме ці, встановлені судом у справі № 645/1870/15-ц, обставини неукладеності пунктів і мали наслідком відмову в задоволенні позовних вимог про визнання цих пунктів недійсними, оскільки неможна визнати недійсним правочин, який не вчинено.

Аналогічні правові висновки щодо додержання принципу правової визначеності висловлені в сталій судовій практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до параграфу 61 Рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі № 28342/95 «Брумареску проти Румунії», право на справедливий розгляд в суді, ґарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

Відповідно до параграфу 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг проти України», суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до параграфу 40 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі № 3236/03 «Пономарьов проти України», суд нагадує, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, встановлені рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 червня 2015 року у справі № 645/1870/15-ц обставини неукладеності пунктів 4, 8.1. кредитного договору та Графіку погашення кредиту мають преюдиційне значення для цієї справи, тобто вони вважаються встановленими, такими, що не потребують нового доведення.

Оскільки пункти 4, 8.1. кредитного договору та Графік погашення кредиту є неукладеними, суд встановлює, що спірний кредитний договір не містить істотних умов договору, які вимагаються законодавством, а саме: строк дії договору; сума та валюта кредиту; дата видачі кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; порядок обчислення процентних доходів; перелік, розмір і база розрахунку всіх комісій банку; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача; графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом.

Враховуючи, що за відсутності зазначених істотних умов договору споживчого кредиту, зазначений договір не є договором в розумінні законодавства, суд встановлює на підставі ч. 1 ст. 638 ЦК України, що кредитний договір № HAE2GK01270154 від 04 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» є неукладеним в цілому.

Надані позивачем до позовної заяви Додаткова угода №1 від 09 серпня 2011 року до кредитного договору та додаток до неї Графік погашення кредиту обставин неукладеності кредитного договору між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не спростовують, оскільки по-перше ця Додаткова угода №1 підписана між ПАТ «Акцент-банк» та ОСОБА_1 , а отже АТ КБ «ПриватБанк» не є її стороною, а по-друге Додаткова угода №1 підписана 09 серпня 2011 року, а отже не впливає на неукладеність договору, який є неукладеним з 04 квітня 2008 року.

Встановлена судом обставина неукладеності кредитного договору є безумовною підставою для відмові АТ КБ «ПриватБанк» у стягненні заборгованості за неіснуючим кредитним договором.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд в Постановах від 25.03.2019 року у справах № 520/1676/17 та № 198/787/16-ц, яким встановлено: Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки банком не доведено укладення кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми. Тому позовні вимоги про стягнення грошових сум згідно з умовами такого договору не можуть бути задоволені.

Крім того, суд бере до уваги як належний доказ відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором, надану відповідачем Довідку АТ КБ «ПриватБанк» від 04 березня 2019 року №UD8PB66BI3RM50HP, в якій зазначено, що заборгованості ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором за номером HAE2GK01270154 від 04 квітня 2008 року немає. Дата закриття кредиту 15 вересня 2008 року. Довідка підписана уповноваженою особою АТ КБ «ПриватБанк» та скріплена печаткою АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, факт відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором є безумовно доведеним.

Крім того, суд враховує, що позивач не надав суду доказів видачі кредиту відповідачеві, оскільки матеріали справи не містять належних доказів цього.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 3 та 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Верховний Суд в Постанові від 05 березня 2018 року у справі № 192/156/17-ц зробив правовий висновок, яким встановлено: Посилання … на розрахунок заборгованості і виписку з особового рахунку самі по собі не доводять факт отримання відповідачем кредитних коштів у визначеному розмірі за договором.

Верховний Суд в Постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17 зробив правовий висновок, яким встановлено: Факт підписання сторонами договору, без передання грошей або речей, не породжує у позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини неукладеності кредитного договору, відсутності заборгованості за кредитним договором, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, врахувавши відсутність в матеріалах справи доказів видачі кредиту, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача не знайшли своє підтвердження, є необґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають до задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі залишення позову без задоволення - на позивача.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (, МФО 305299, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий-суддя: