Справа № 454/4119/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2019 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Мандрик І.Я.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сокалі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з даним позовом, уточненнями до позову та заявою про зміну підстав позову, в яких просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування службовою житловою квартирою та зніти її з реєстраційного обліку в даній квартирі.

Свої вимоги мотивує наступним.

Він проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 з 1999 року та проживає у службовій квартирі.

11.10.2003р. він уклав шлюб з відповідачкою та у них народилося двоє дітей, які також зареєстровані у даній квартирі.

20.02.2014р. шлюб між сторонами розірвано та після цього відповідач переїхала проживати до своїх батьків, де проживає по даний час.

Відповідач не сплачує комунальних платежів, не бере участі в утриманні житла та не цікавиться квартирою.

Перешкод в користуванні даним приміщенням відповідачці він не чинить.

У зв`язку з цим, він змушений звернутися з позовом до суду, так як відповідач чинить йому перешкоди у здійсненні права користування квартирою.

В судовому засіданні позивач позов підтримав.

Відповідач позову не визнала, подала відзив та доповнення до такого, в яких зазначила, що порзивач не надав доказів того, що він звертався до неї з вимогою знятися з реєстраційного обліку місця проживання у квартирі.

Позивачем не надано доказів того, що він є власником спірного житла, а тому до даних правовідносин не можна застосовувати ст.405 ЦК України.

Жодних аргументів, які вона порушила відповідно до ч.2 ст.107 ЖК УРСР позивачем також не наведено.

Крім того, 09.07.2010р. рішенням житлової комісії Кінологічного навчального центру житлову квартиру виділено позивачу на сім`ю із чотирьох чоловік, а тому така надана не лише останньому, а також їй і неповнолітнім дітям.

Позивачем не надано доказів її непроживання в квартирі понад шість місяців та доказів того, що вона вибула на постійне проживання в інше місце.

Вона не має у власності іншого житла, не має змоги зареєструватися за іншою адресою.

Покликається також на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцію України.

Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення її без надання іншого житла, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті.

Квартира, в якій зареєстровані сторони, є державною власністю, ОСОБА_1 не є належним позивачем у даній справі, так як він не представляє інтереси держави та територіальна громада і військова частина не надавали останньому таких повноважень.

Договір найму може розірвати лише наймодавець, а тому, позивач зловживає своїми процесуальними правами.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 з 16.03.1999р., що стверджується довідкою від 06.12.2018р.

Згідно витягу з протоколу №2 від 09.07.2010р., спільним засіданням керівництва та житлової комісії Кінологічного навчального центру вирішено надати ОСОБА_1 на сім`ю із чотирьох чоловік (він, дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 30кв.м.

Також, згідно договору №33 від 04.02.2011р., вищевказана службова квартира надана наймачу ОСОБА_1 та членам його сім`ї для проживання.

Згідно довідки від 21.11.2018р., заборгованість по квартирній платі в ОСОБА_1 відсутні.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20.02.2014р. шлюб між сторонами розірвано.

З довідки №1399 від 12.10.2018р. встановлено, що сім`я позивача складається з синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З акта від 18.02.2019р. встановлено, що ОСОБА_2 по місцю реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 не проживає.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу ст.9 Конституції України, Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

За таких підстав, в даній ситуації визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Так, пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди).

Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комінального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією.

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

В свою чергу, виходячи з положень ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

З повідомлень про вручення поштових відправлень встановлено, що ОСОБА_2 отримала такі за адресою, яку вказав позивач: АДРЕСА_2 (а.с.17, 43).

Також, конверт з вмістом доповнення до відзиву, надісланий відповідачкою з адреси: АДРЕСА_2 (а.с. 34).

Таким чином, покликання відповідачки на те, що вона проживає в квартирі по АДРЕСА_3 , спростовуються вказаними обставинами та дослідженими в судовому засіданні доками, з яких встановлено, що вона дійсно проживає не за місцем реєстрації понад шість місяців, а по АДРЕСА_2 .

Крім того, позивач має право звертатися до суду з даним позовом, так як він є наймачем, яке надане йому для проживання його та сім`ї.

Відповідач перестала бути членом сім`ї позивача, оскільки шлюб між сторонами розірвано та вони не ведуть спільного господарства.

Крім того, жодних доказів того, що відповідач надалі проживає за місцем реєстрації, бере участь в утриманні житла та комунальних витратах, остання не надала.

Виходячи з наведеного, у відповідачки відсутні такі ж права і обов`язки щодо квартири по АДРЕСА_3 як у позивача, який є наймачем такої.

Тривала відсутність відповідача свідчить про те, що вона має інше місце проживання, а тому визнання останньої такою, що втратили право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права користування такого приміщення позивачем.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, крім іншого, рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а тому вимога позивача з цього приводу задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право користування службовою квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий: М. Я. Адамович