Справа № 646/3691/18
№ провадження 2/646/62/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.12.2019 м.Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.

за участю секретаря Славгородської К.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення авансу за договором про надання послуг, пені за прострочення договору про надання послуг, компенсацію збитків у вигляді неотриманого доходу від розміщення депозиту в зв`язку з простроченням договору про надання послуг, інфляційних втрат, три процента річних,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути в якості повернення раніше сплаченого авансу за договором про надання послуг від 12.08.2015 у розмірі 40000 грн та пеню за прострочення договору про надання послуг від 12.08.2015 за період з 13.11.2015 по 13.06.2016 у розмірі 352800 грн.

Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідно до розписки від 12.08.2015 відповідач від неї отримав аванс 40000 грн на проведення робіт з оформлення документів для автономної системи опалення за адресою: АДРЕСА_1 , в якій визначено строк виконання робіт протягом 2-3 місяців з моменту отримання авансу, проте роботи не виконав, аванс не повернув. Позивач направила вимогу про повернення авансу, яка виконана не була.

Крім того, позивачем у відповідності до п.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» нараховано пеню за період 13.11.2015-13.06.2016 у розмірі 3528000 грн.

В подальшому позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою позивач просила повернути сплачений нею аванс за договором про надання послуг від 12.08.2015 у сумі 40000 грн, стягнути з відповідача пеню за прострочення договору про надання послуг від 12.08.2015 за період 13.11.2015 по 11.10.2016 у сумі 531200 грн, компенсацію збитків у вигляді неотриманого доходу від розміщення депозиту в зв`язку з простроченням договору про надання послуг від 12.08.2015 за період 13.11.2015 по 11.10.2016 у сумі 9471,78 грн, інфляційні втрати за період 13.11.2015 по 11.10.2016 у сумі 3719,19 грн, три процента річних за період 13.11.2015 по 11.10.2016 у сумі 1117,80 грн. Крім раніше зазначеного, позивач пояснила, що 12.10.2016 відповідач повернув 40000 грн через її представника за усною домовленістю як часткову компенсацію пені за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідачем подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому просив у позові відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що аванс у сумі 40 000 грн був повернутий ним позивачці через її представника за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_5 , що підтверджується розпискою від 12.10.2016. Кошти передавалися саме в рахунок повернення авансу, а не як погашення пені, про що зазначає позивачка.

Відповідач звертався до Московського ВП ГУНП в Харківській області з приводу можливих шахрайських дій з боку ОСОБА_5 .

Відповідач вважає, що до правовідносин між сторонами не підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач не підпадає під визначення виконавця в сенсі цього Закону. Тому нарахування пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» не відповідає нормам закону.

ОСОБА_4 зазначає, що між позивачем та відповідачем не укладалося договору про надання послуг, наданий позивачем документ не може вважатися договором, оскільки не містить істотні умови, притаманні договору. Отже у нього не виникло зобов`язань перед ОСОБА_3 . Розписка не містить інформації щодо строку для повернення сплаченого авансу, тому кошти підлягають поверненню у відповідності до ч.2 ст. 530 ЦК України у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Вимогою позивача встановлено строк повернення коштів 11.06.2016, тому строк неповернення авансу треба рахувати саме з 11.06.2016. Строк для нарахування інфляційних втрат також може рахуватися з 11.06.2016. Проте нарахування інфляційних втрат передбачено ст. 625 ЦК України застосовуються до договірних правовідносин, проте між сторонами у справі договору укладено не було.

Стосовно вимоги про компенсацію збитків у вигляді неотриманого доходу від розміщення депозиту в зв`язку з простроченням договору, відповідач вважає, що не надано доказів, про її можливість реально одержати доходи від розміщення 40000 грн на депозиті банку.

27.07.2016 ухвалою судді відкрито провадження у справі.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 06.03.2017 позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10.05.2017 ухвалу суду першої інстанції від 06.03.2017 скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Заочним рішенням суду від 11.09.2017 позов було задоволено.

Ухвалою суду від 08.06.2018 заяву ОСОБА_4 про скасування заочного рішення від 11.09.2017 задоволено та скасовано зазначене рішення.

Ухвалою суду від 01.11.2018 за клопотанням відповідача було витребувано від Московського ВП ГУНП в Харківській області копії матеріалів перевірки за зверненням ОСОБА_4 від 25.05.2018 щодо можливих шахрайських дій ОСОБА_5 .

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши доводи сторін, пояснення свідка ОСОБА_5 , дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини.

Відповідно до розписки від 12.08.2015 відповідач ОСОБА_4 отримав аванс від позивача ОСОБА_3 на оформлення документів для автономної системи опалення за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 40000 грн. Загальна вартість робіт складає 56000 грн. Строк виконання робіт 2-3 місяця з моменту отримання авансу. Початком робіт визначено 12.08.2015. (а.с.3 - копія, а.с.71 - оригінал).

31.05.2016 ОСОБА_3 направила відповідачеві вимогу про повернення авансу, що підтверджується описом вкладення та поштовим чеком (а.с.4).

Відповідно до розписки 12.10.2016 ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності від 04.11.2015 як представник ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 40000 грн для передання своєму довірителю (а.с.89,90-91).

З матеріалів ЖЄО №23381 від 25.05.2018 вбачається наступне.

25.05.2018 ОСОБА_4 звернувся до Московського ВП ГУНП в Харківській області з заявою про вжиття заходів до ОСОБА_5 , який отримав кошти в розмірі 40000 грн для передання ОСОБА_3 , проте так їх і не передав останній.

З пояснень ОСОБА_5 вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з`ясовуються обставини у цивільній справі №646/7516/16-ц.

Відповідно до довідки від 23.06.2018 ознак кримінального правопорушення під час розгляду звернення ОСОБА_4 не виявлено.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Ч.1 ст.11 ЦК України передбачає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Розписка від 12.08.2015 ОСОБА_4 є зобов`язанням в сенсі ст.509 ЦК України, внаслідок якого у ОСОБА_4 виникло зобов`язання щодо оформлення документів для автономної системи опалення за адресою: АДРЕСА_1 , а у ОСОБА_3 виникло право вимагати від ОСОБА_4 виконання взятого на себе обов`язку.

Відповідачем не заперечується факт взяття на себе зобов`язань по виконанню робіт щодо оформлення документів для автономної системи опалення за адресою: АДРЕСА_1 , за що ним від позивача було отримано грошові кошти в сумі 40000 грн (повна вартість послуг визначена в розмірі 56000 грн), в строк 2-3 місяці з момент отримання авансу, тобто до 12.11.2015. Визначена умова для настання остаточного розрахунку закриття особового рахунку в КП «ХТМ». Визначено дату початку робіт 12.08.2015.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, зі змісту розписки вбачається, що максимальний строк виконання зобов`язання ОСОБА_4 погоджений сторонами - 12.11.2015, що спростовує посилання відповідача на відсутність строку виконання зобов`язання та необхідність застосування ч.2 ст.530 ЦК України (виконання боржником обов`язку у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги).

Позивач просить серед іншого стягнути з відповідача пеню за прострочення договору про надання послуг від 12.08.2015, посилаючись в обґрунтування на ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно із визначеннями термінів наданими ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавцем робіт може бути суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

При цьому суду не надано доказів наявності у відповідача статусу субєкта господарювання, тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема норми ст.10 цього Закону щодо нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, а тому вимога про стягнення пені за прострочення договору про надання послуг від 12.08.2015 за період з 13.11.2015 по 11.10.2016 в сумі 531200 грн необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частина1 ст. 624 ЦК України також встановлює, що якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Як вбачається з наданої розписки від 12.08.2015, в ній не встановлено обовязку відповідача сплатити пеню (неустойку), акт цивільного законодавства, який би встановлював такий обовязок, позивачем не наведено.

Позивач зазначає, що 12.10.2016 повернуті через її представника відповідачем кошти в сумі 40000 грн є частковою компенсацією пені за прострочення виконання зобовязання щодо повернення авансу.

Враховуючи, що розписка від 12.10.2016 не містить даних про сплату коштів в сумі 40000 грн як частину пені, свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердив повернення зазначеної суми та передання їх позивачу, встановлення судом неправомірності нарахування пені на підставі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку про повернення авансу ОСОБА_4 позивачу 12.10.2016 в повному обсязі. Отже позовні вимоги в частині повернення авансу за договором від 12.08.2015 у сумі 40000 грн задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Сторони у розписці визначили суму надану ОСОБА_3 відповідачу як аванс, а тому наслідки передбачені ст.571 ЦК України для відповідача не настали.

Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем у визначений розпискою від 12.08.2015 строк не було виконано зобовязання, тому суд дійшов висновку про порушення ОСОБА_4 взятого на себе зобовязання.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Враховуючи заходи вжиті позивачем для повернення грошових коштів шляхом направлення 31.05.2016 вимоги про повернення суми авансу, суд вважає строком, за який підлягає відшкодування завданих позивачеві збитків (упущеної вигоди), період з 12.06.2016 по 11.10.2016.

З даних, що містяться на сайті Міністерства фінансів України станом на день повернення авансу 12.10.2016 український індекс ставок по депозитам фізичних осіб становив 15 % річних, тому судом саме цей індекс береться для вирахування упущеної вигоди позивача.

Отже позивач за період з 12.06.2016 по 11.10.2016 зазнав збитки у сумі 1983,61 грн (40000х0,15х121/366), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як упущена вигода, а позовні вимоги про стягнення збитків в звязку з простроченням повернення коштів підлягають частковому задоволенню, а саме: стягненню підлягають збитки (упущена вигода) за період з 12.06.2016 по 11.10.2016 у сумі 1983,61 грн.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки наслідком невиконання ОСОБА_4 своїх обов`язків по зобов`язанню, оформленому розпискою від 12.08.2015, мало бути повернення грошових коштів в сумі 40000 грн (аванс отриманий за виконання робіт) 12.11.2015, проте фактично кошти були повернути 12.10.2016, суд дійшов висновку про прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання по поверненню коштів за період з 13.11.2015 по 11.10.2016. Отже позовні вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції та три проценти річних за весь час прострочення - з 13.11.2015 по 11.10.2016 є законними та підлягають задоволенню.

Судом перевірено розрахунки інфляційних втрат та трьох процентів річних, зроблених позивачем. До стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати в сумі 3719,19 грн та 3% річних в сумі 1095,52 грн за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 13.11.2015 по 11.10.2016, тобто вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню.

Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України, тобто судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки загальна сума стягнень з відповідача на користь позивача складає 6798,32 грн, позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався, з відповідача на користь держави підлягає стягненню в рахунок судового збору 551,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 354, 355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 завдані збитки у вигляді неотриманого доходу від розміщення депозиту в сумі 1983 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят три) грн 61 коп.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в сумі 3719,19 грн, три процента річних в сумі 1095,52 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення авансу за договором про надання послуг в сумі 40000 грн, пені за прострочення договору про надання послуг у сумі 531200 грн, компенсації збитків у вигляді неотриманого доходу від розміщення депозиту в зв`язку з простроченням договору про надання послуг в сумі 7488,17 грн, 3% річних в сумі 22,28 грн.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України: апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 27 грудня 2019 року.

Суддя: В.А.Єжов