ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5927/18 Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/818/3756/19;
№22-ц/818/4530/19 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів купівлі-продажу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді доповідача): Яцини В.Б.,

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Колесник О.Е., Мухатаєва Б.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 травня 2019 року, ухвалене в складі головуючого судді Бондарєвої І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус ХМНО Дєгтярьова Ангеліна Володимирівна, приватний нотаріус ХМНО Кучерявий Олександр Іванович про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

встановив:

04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеному між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений 18.03.2014 року приватним нотаріусом ХМНО Дєгтярьовою А.В.

Позовна заява мотивована тим, що її батьку ОСОБА_5 та його дружині ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належала ізольована квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.01.1999. Таким чином, кожний з них мав право власності по 1/2 частині на зазначену квартиру. 13.03.2014 ОСОБА_6 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину спірної квартири. Спадкоємцем першої черги після її смерті є її чоловік - ОСОБА_5 , батько позивача. Після смерті ОСОБА_6 батько позивача - ОСОБА_5 прийняв спадкове майно, так як проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та в установлений законом строк не заявив про відмову від неї. 06.09.2015 помер батько позивача - ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилася спадщина на спірну квартиру. Заповіту батько не залишив.

Зазначила, що вона є єдиною спадкоємицею за законом першої черги після його смерті. Після смерті батька позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після його смерті. Але позивачеві було повідомлено, що спірна квартира батьку не належить, так як ще 18.03.2014 батько та ОСОБА_6 продали зазначену квартиру відповідачці по справі - ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Дєгтярьовою А.В. Відповідачка - ОСОБА_7 є двоюрідною сестрою позивача, рідна племінниця батька позивача. Як вбачається з договору купівлі-продажу, спірну квартиру продавав ОСОБА_5 , який діяв за себе особисто та від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої 26.02.2014 приватним нотаріусом ХМНО Дєгтярьовою А.В. При цьому відповідачка ОСОБА_3 знала про смерть ОСОБА_6 та про втрату юридичного значення цього доручення в зв`язку зі смертю ОСОБА_6 .

Вказала що зазначений договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки ОСОБА_6 на час укладення оспорюваного договору була померлою, а тому ОСОБА_5 не мав права діяти від її імені на підставі довіреності. Крім того, ОСОБА_5 не мав права продавати частку квартири від свого імені, так як його доля в спірній квартирі не була визначена. За таких обставин позивач вважає, що зазначений договір купівлі-продажу є недійсним в цілому.

Зазначає, що її батько спірну квартиру фактично не продав, та не передав її відповідачеві, про що зазначено у п. 4.1 договору купівлі продажу, оскільки він до самої смерті жив в цій квартирі, та був зареєстрований за адресою квартири. Вважає, що батько не знав, що квартира продана від його імені, він не отримував ніяких грошей за нібито продану квартиру. Позивач вважає, що спірна квартира належала померлому ОСОБА_5 та є об`єктом спадкування.

29.12.2015 відповідач ОСОБА_3 продала спірну квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 29.12.2015 приватним нотаріусом ХМНО Кучерявим О.І.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року стягнуто судові витрати.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 червня 2019 року було виправлено описку у вступній та резолютивній частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року та у вступній та резолютивній частині додаткового рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені та неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Посилається на вже наведені на обґрунтування позову доводи про те, щовнаслідок смерті співвласника дружини батька позивачки - ОСОБА_5 відповідно до ст. 248 ЦК України припинила свою дію довіреність, на підставі якої діяв ОСОБА_5 при продажі спірної квартири, яка належала подружжю на праві спільної сумісної власності. Внаслідок цього її батько з порушенням закону самовільно та безпідставно розпорядився 1/2 часткою квартири, яка належала його дружині. Крім того, ОСОБА_5 не мав продавати частку квартири від свого імені так як його доля в спірній квартирі не була визначена.

На підтвердження своїх родинних зв`язків із спадкодавцем апелянт надала до скарги копію рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.11.2015 у справі № 644/10527/15-ц.

Також, ОСОБА_1 просить скасувати додаткове рішення, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні відшкодування судових витрат на правову допомогу на користь приватного нотаріуса ХМНО Дегтярьової А.В. у розмірі 14750 грн. Зазначила, що додаткове рішення не відповідає вимогам ЦПК України в частині його законності й обґрунтованості.

Вказала, що Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, потребу у вчинені запитів адвоката, участь представника позивача в судових засіданнях, їх кількість та час, підстави відкладення судових засідань. Дослідивши перелік наданих послуг та робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, вважає, що стягнений судом з неї розмір витрат на професійну правову допомогу є завищеним, з урахуванням вимог розумності та справедливості. На підставі викладеного, вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає зміні, оскільки воно не відповідає вимогам ЦПК України в частині його законності й обґрунтованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення по суті спору представник 3-ї особи, ХМНО ОСОБА_8 адвокат Яценко А.О. просить скаргу залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

На обґрунтування своїх заперечень проти скарги вказав, що позивачка на підтвердження доводів скарги навела ті доводи, які вона вказала на обґрунтування позову, на які надав відповідь суд першої інстанції у оскарженому рішенні. Доводи скарги не спростовують висновків суду про те, що позивачка не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , чиїм майном розпорядився ОСОБА_5 , і тому не має підстав для звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Відповідно до положень ст.ст. 16, 203 ЦК України у поєднанні з приписом ч. 2 ст. 4 ЦПК України дійсність правочину може оскаржувати лише та особа, чиї права існували на момент вчинення відповідного правочину, а позивачка не довела, що вона мала право на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 станом на момент укладення договору купівлі-продажу 18 березня 2014 року. Відповідно до правових висновків, які були висловлені у постановах Верховного Суду від 14.03.2019 у справі № 540/893/15-ц (ЄДРСР 80633930) та від 27.02.2019 у справі № 433/259/14-ц (ЄДРСР 80330366) правочин може бути визнано недійсним лише в разі, якщо він порушує існуючі права станом на момент вчинення такого правочину. Вибуття майна з володіння титульного власника ОСОБА_6 відбулося за волею єдиного спадкоємця такого власника іншого співвласника подружжя, ОСОБА_5

Намагання позивача ОСОБА_1 за цим позовом оскаржити правочин з підстав відсутності волі у відчужувача, дійсність та виконання якого визнавав її батько за свого життя, є порушенням принципу добросовісності цивільного права, визначеного пунктом 6 статті 3 ЦК України. У даному випадку дії та бездіяльність спадкодавця щодо визначення та виконання правочину є обов`язковими для спадкоємця.

Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові ВП ВС від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019р. у справі № 390/34/17 (ЄДРСР 81263995), у схожій ситуації було застосовано доктрину заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium), яка відповідно до принципу добросовісності, п. 6 ст. 3 ЦК України, визначає, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці.

Заперечив у прийнятті додаткового доказу рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.11.2015 у справі № 644/10527/15-ц про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем ОСОБА_5 , оскільки позивач не вчасно подала цей доказ та за відсутності поважних причин, які виправдовують таку затримку у його наданні до суду.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник 3-ї особи, ХМНО ОСОБА_8 адвокат Яценко А.О. просить додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року залишити без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

На обґрунтування послався на те, що доводи скарги щодо завищеного розміру стягненого судом відшкодування судових витрат не обґрунтовані та не доведені. На день розгляду питання щодо розподілу судових витрат всупереч визначеного ч. 6 ст. 137 ЦПК України порядку не подавала до суду мотивованого та обґрунтованого клопотання про неспівмірність чи про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Зазначена правова позиція про те, що відсутність мотивованого заперечення сторони унеможливлює зменшення витрат на правничу допомогу адвоката висловлена у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 753/15684/15-ц.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 рокута на додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року задоволенню не підлягає.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду в цілому відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду достатньо належних, достатніх та достовірних доказів того, що в результаті укладання ОСОБА_5 оспорюваного правочину купівлі-продажу належної йому частки спірної квартири були порушені її права. На порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем також не доведено, що в результаті продажу ОСОБА_5 від імені ОСОБА_6 , яка не є спадкодавцем позивача, належної їй майна було порушені права позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частинами 1 та 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільствам.

Відповідно до частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 216 ЦК України визначено правові наслідки недійсності правочину.

Зокрема, передбачені статтею 216 ЦК України правові наслідки застосовуються лише коли є договір, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У статті. 388 ЦК України передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача:

1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, тому право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

За правилами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 1223 ЦК Україниправо на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина 1 ст. 1261 ЦК України).

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження батьком позивача ОСОБА_1 є (російською мовою) « ОСОБА_9 », що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 10).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 11).

Таким чином, суд першої інстанції на підставі вказаних доказів дійшов обґрунтованого висновку, що прізвище позивача, зазначене у її паспорті громадянина України ( ОСОБА_10 ), відрізняється від написання прізвища померлого ( ОСОБА_11 , проте доказів факту родинних відносин між вказаними особами до суду не надано.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що ОСОБА_1 є донькою спадкодавця ОСОБА_5 , оскільки до суду першої інстанції нею не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження цього факту та відсутні поважні причини, з яких позивач не змогла надати до суду першої інстанції копію відповідного рішення суду про встановлення цього юридичного факту.

У даному випадку відсутні передбачені у ч. 3 ст. 367 ЦПК України виняткові підстави для прийняття судом апеляційної інстанції в якості доказу родинних відносин між позивачем та спадкодавцем ОСОБА_5 копії рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.11.2015 у справі № 644/10527/15-ц, яким за заявою ОСОБА_12 було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 72-74 т. 2).

Всупереч передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку ОСОБА_13 не надала до суду апеляційної інстанції доказів неможливості з поважних причин подання до суду першої інстанції зазначеного рішення суду, такі докази відсутні у справі.

Більш того, всупереч передбаченого у п. 5 ст. 3 ст. 175 ЦПК України обов`язку позивач у своєму позові та під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявила про розгляд її заяви про встановлення цього юридичного факту та не зазначила в якості доказу родинних відносин про наявність рішення суду про встановлення родинних відносин зі спадкоємцем, яке вже тривалий час існувало на день звернення до суду з цим позовом, внаслідок чого свідомо позбавила відповідачів, які не були залучені до розгляду справи за заявою про встановлення факту родинних відносин, захищатися проти таких доводів в суді першої інстанції. Тобто, позивач свідомо приховала ці факти та цей доказ в суді першої інстанції, що свідчить про зловживання правом на надання доказів та про порушення принципу змагальності, згідно якому учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ст. 12 ЦПК України). Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Таких причин у даному випадку не встановлено.

Також судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, спадкодавець ОСОБА_5 з 03.07.1987 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Чугуєва Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис №174 (т. 1 а. с. 13, 83)

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.01.1999, реєстраційний № НОМЕР_3 , та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, станом на 13.03.2014 квартира АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності (т. 1 а. с. 67-71)

26.02.2014 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В. була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_6 , за якою остання уповноважила свого чоловіка ОСОБА_5 продати всю належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 , будь-кому за ціною та на умовах на свій розсуд. (т. 1 а. с. 72).

13.03.2014 ОСОБА_6 померла (т. 1 а. с. 130). Доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , матеріали справи також не місять.

18.03.2014 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого продавці ОСОБА_5 , який діяв від себе особисто та від імені ОСОБА_6 , в силу повноважень, що ґрунтуються на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В. від 26.02.2014 за реєстровим № 169, та з другої сторони покупець ОСОБА_3 уклали цей договір купівлі-продажу (т. 1 а. с. 14-16)

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, вбачається, що станом на 29.12.2015 власником квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2015 (т. 1 а. с. 18).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач ОСОБА_1 не довела наявність у неї законних прав та інтересу відносно частини квартири, яка належала ОСОБА_6 , що є спадкоємицею ОСОБА_5 на спадщину, яка відкрилася після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому суд зазначив, що на день своєї смерті ОСОБА_5 вже розпорядився спадщиною у вигляді 1/2 частини спірної квартири, яку він як єдиний спадкоємець, який фактично прийняв спадщину, набув після смерті своєї дружини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно ч. 1 ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Однак, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Такий спадкоємець (у даному випадку це стосується ОСОБА_5 ) може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл. 29 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 січня 2013 р. у справі № 6-164цс12).

Наведене свідчить, що позивач не довела своє спадкоємство після смерті колишніх власників спірної квартири, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а її продавець за спірним договором, ОСОБА_5 , на день його укладення в результаті спільного проживання з дружиною ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину, яка відкрилася після її смерті, внаслідок цього відповідно до наведених норм ч. 5 ст. 1268, ч. 3 ст. 1296 ЦК України, до отримання свідоцтва на цю спадщину набув право володіння та користування спадковим майном.

Відповідно до правових висновків, які були висловлені у постановах Верховного Суду від 14.03.2019 у справі № 540/893/15-ц (ЄДРСР 80633930) та від 27.02.2019 у справі № 433/259/14-ц (ЄДРСР 80330366) правочин може бути визнано недійсним лише в разі, якщо він порушує існуючі права станом на момент вчинення такого правочину. Вибуття майна з володіння титульного власника ОСОБА_6 відбулося за волею єдиного спадкоємця такого власника іншого співвласника подружжя, ОСОБА_5 .

Позивач не довела, що у ОСОБА_5 не було волі на укладання спірного договору купівлі-продажу. Тому колегія суддів погоджується із вказаними у відзиві запереченнями проти апеляційної скарги стосовно заборони суперечливої поведінки сторони, яка ґрунтується на загальному принципі цивільного законодавства, добросовісності, п. 6 ст. 3 ЦК України, а також заборони недобросовісної процесуальної поведінки, яка зазначена у ст. 44 ЦПК України.

Згідно з правовими висновками, висловленими у постанові ВП ВС від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (ЄДРСР 81263995), забороняється суперечлива поведінка учасника справи (venire contra factum proprium), яка відповідно до принципу добросовісності, п. 6 ст. 3 ЦК України, визначає, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці.

У матеріалах справи також відсутні докази на спростування передбаченої у ст. 388 ЦК України презумпції добросовісності набувачів спірної квартири, відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також про те, що спірна квартира: була викрадена у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибула з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Про те, що ОСОБА_3 знала про смерть ОСОБА_6 , у матеріалах справи відсутні відповідні докази.

Виходячи із встановлених судом обставин, які апелянтом не спростовані, та наведеного правового обґрунтування, - позивач не надала до суду належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу порушені її права та обов`язки чи інтереси, які вона має право захищати у передбачений ст. 16 ЦК України спосіб та відповідно до ст. 4 ЦПК України, яка передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_14 як спадкоємець прийняла спірну спадщину та відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України є заінтересованою особою для оспорювання вказаного договору купівлі-продажу.

По справі не спростовані висновки суду про те, що укладений договір відповідав волі ОСОБА_5 , який за життя не оспорив договір купівлі-продажу, у справі відсутні докази того, що він не підписував спірний договір купівлі-продажу, що також свідчить про те, що доводи скарги про протиправне заволодіння його майном є безпідставними.

Як роз`яснено у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що в результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про недоведеність заявлених ОСОБА_14 позовних вимог є вірним.

Крім того, у своїх письмових запереченнях представник ПН ХМНО Дєгтягьової А.В. заявив про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки ОСОБА_1 пропустила трирічний строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом про визнання недійсним договору від 18.03.2014 ( т. 1 а. с. 62).

Дійсно, ОСОБА_1 в позову зазначила, що після смерті батька вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але їй було повідомлено, що спірна квартира батьку не належить, так як ще 18.03.2014 батько та ОСОБА_6 нібито продали спірну квартиру відповідачу по справі ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Дєгтярьовою А.В.

Зазначені обставини підтверджуються Витягом про реєстрацію заяви в Спадковому реєстрі № 414806364 від 14.09.2015 (т. 1 а. с. 12).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 ще 14.09.2015 була обізнана про існування спірного договору.

З цим позовом вона звернулась до суду 03.10.2018, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Той факт, що позивач двічі перед цим зверталась до суду з іншими позовами (справи № 645/9227/15 та № 645/3540/18) не перервало сплину строку позовної давності (ст. 265 ЦК України), оскільки вони були залишені без розгляду.

Однак, колегія суддів не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки у даній справі позов є недоведеним.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Таких обґрунтованих заперечень позивач до суду не надала.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 141, п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові на позивача.

За змістом ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції у додатковому рішенні від 13 червня 2019 року правильно встановив, що в обґрунтування заяви про розподіл судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, представник третьої особи подав до суду Договір про надання правової допомоги, від 15.11.2017, додаткову угоду № 17/18 від 17.11.2018 до Договору про надання правової допомоги від 15.11.2017, акт приймання-передачі виконаних робіт/послуг із надання професійної правничої/правової допомоги від 17.05.2019, який містить детальний опис робіт/послуг, виконаних адвокатом за Договором та Додатковою угодою на суму 14750,00 грн., а також банківську квитанцію про перерахування третьою особою грошових коштів.

Враховуючи, що судові витрати третьої особи, приватного нотаріуса ХМНО Дегтярьової А.В, у заявленому розмірі дійсно пов`язані з розглядом справи, є пропорційними з обсягом проведеної адвокатом роботи та її складності, суд першої інстанції правильно визнав її розмір обґрунтованим та доведеним. Висновки суду з цього приводу належним чином вмотивовані та доводами скарги також не спростовані.

Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року та додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 30 жовтня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.