Номер провадження: 22-ц/813/3074/19
Номер справи місцевого суду: 495/7201/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О.Ю.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційні скарги Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» та ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» (далі - ДЗ ДССС «Затока»), в якому просила суд визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря ДЗ ДССС «Затока» від 12.08.2016 року № 368-К про звільнення її з посади вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» з 12.08.2016 року на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку із закінченням строку трудового договору; поновити її на посаді вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» на 0,5 ставки за сумісництвом з відробленням робочого часу, згідно затвердженого графіку роботи; стягнути з ДЗ ДССС «Затока» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.08.2016 року до дня поновлення на роботі та стягнути з ДЗ ДССС «Затока» на її користь компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до Державного закладу «Дитячий спеціалізований /спеціальний/ санаторій «Затока», місцезнаходження: 67772, Одеська область, м. Білгород - Дністровський смт. Затока, вул. Приморська, 3, код 01981997, МФО 828011 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря Державного закладу «Дитячий спеціалізований /спеціальний/ санаторій «Затока» від 12.08.2016 року № 368-К про звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя педагогічної частини Державного закладу «Дитячий спеціалізований /спеціальний/ санаторій «Затока» з 12 серпня 2016 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на посаді вихователя педагогічної частини Державного закладу «Дитячий спеціалізований /спеціальний/ санаторій «Затока», місцезнаходження: 67772, Одеська область, м. Білгород - Дністровський смт. Затока, вул. Приморська, 3, код 01981997, МФО 828011.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Державного закладу «Дитячий спеціалізований /спеціальний/ санаторій «Затока», місцезнаходження: 67772, Одеська область, м. Білгород - Дністровський смт. Затока, вул. Приморська, 3, код 01981997, МФО 828011 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає негайному виконанню відповідно до п.4 ст.430 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року в частині відмови в задоволенні її позовних вимог про стягнення з ДЗ ДССС «Затока» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди та у вказаній частині ухвалити нове рішення, яким зазначені вимоги задовольнити; в частині визнання незаконним та скасування наказу головного лікаря ДЗ ДССС «Затока» від 12.08.2016 р. № 368-К рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року залишити без змін; в частині поновлення її на посаді вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» оскаржуване рішення змінити, вказавши в резолютивній частині про поновлення її на посаді вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» на 0,5 ставки за сумісництвом та виключивши з мотивувальної частини висновок про те, що її було переведено на повну ставку вихователя на період відпустки за основним місцем роботи, внаслідок чого трудовий договір змінився з безстрокового на строковий.

Також, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ДЗ ДССС «Затока» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДЗ ДССС «Затока» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.04.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.04.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. головуючий суддя, судді Гірняк Л.А., Сегеди С.М., що є підставою для прийняття справи до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.02.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, за апеляційними скаргами Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» та ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

На адресу апеляційного суду відзиви на апеляційні скарги від сторін не надходили, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивачку з 04.06.2016 року було прийнято на роботу на посаду вихователя педагогічної частини державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» на 0,5 ставки за сумісництвом на підставі наказу №265-К від 03.06.2016 року/л.с.80/.

17.06.2016 року згідно заяви ОСОБА_1 , на підставі наказу № 281-К від 17.06.2016 року, позивачку переведено на ставку вихователя на період щорічної відпустки за основним місцем роботи з 17.06.2016 року по 13.08.2016 року /наказ № 01-2016/В від 03.06.2016 року, виданого Старокозацькою дитячою музичною школою» з оплатою згідно штатного розпису /л.с.82/.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 , з 01.06.2014 року основним місцем роботи позивача є посада викладача в Старокозацькій дитячій музичній школі /наказ від 01.06.2014 року № 05А-2014/К /л.с.10/.

Згідно витягу з наказу № 01-2016/В «Про надання щорічної та додаткової відпустки працівникам Старокозацької дитячої музичної школи», ОСОБА_1 згідно заяви від 03.06.2016 року, за період роботи з 01.09.2015-31.05.2016 року надано відпустку з 17.06.2016 року по 13.08.2016 року /л.с.11/.

Наказом № 368-К від 12.08.2016 року, звільнено 12.08.2016 року ОСОБА_1 з посади вихователя педагогічної частини державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» - за ст.36 п.2 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору /л.с.14/.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що наказ №368-К від 12.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» виданий 12.08.2016 року є незаконним, має ряд порушень та є таким, що підлягає скасуванню, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, у зв`язку із визнанням цього наказу від 12.08.2016 року № 368-К - незаконним, суд прийшов до висновку, що вона має бути поновлена на посаді вихователя педагогічної частини ДЗ «Дитячий спеціалізований /спеціальний/ санаторій «Затока» з відробленням робочого часу, згідно затвердженого графіку роботи, а отже позовні вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню. Інші частини позовних вимог ОСОБА_1 є необґрунтованими та недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Так, спір між сторонами виник з приводу дотримання відповідачем - Державним закладом «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» вимог трудового законодавства при звільненні позивача ОСОБА_1 .

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ч.ч.1,3 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, і строковим, що укладається на визначений строк, установлений за погодженням сторін.

Згідно до п. 2 ч. 1ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (п. п. 2 і 3ст. 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору - контракту особа виявила, коли зверталася із заявою про прийняття на роботу за строковим трудовим договором - контрактом. У цей же час виражена і воля особи на припинення такого контракту після закінчення строку, на який він був укладений.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.06.2016 року ОСОБА_1 подала заяву на ім`я Головного лікаря ДЗ «ДССС «Затока» ОСОБА_3 ., у якій просила перевести її на ставку вихователя на період відпуски за основним місцем роботи з 17.06.2016 року (Том І: а.с.81).

На підставі вищевказаної заяви позивача було видано Наказ № 281-К від 17.06.2016 року про переведення ОСОБА_4 вихователя, на ставку вихователя на період щорічної відпустки за основним місцем роботи з 17.06.2016 року по 13.08.2016 року, згідно наказу № 01-2016/В від 03.06.2016 року, виданого Старокозацькою дитячою музичною школою, з оплатою згідно штатного розпису (Том І: а.с.82).

Враховуючи зазначене, позивач здійснювала виконання обов`язків вихователя та з нею був укладений строковий трудовий договір і строк дії цього строкового трудового договору був обумовлений настання певної події, а саме закінченням відпустки за основним місцем роботи (по 13.08.2016 року включно у Старокозацькій дитячій музичній школі).

Таким чином, правильним є висновок районного суду, про те, що ОСОБА_1 з безстрокового трудового договору за власною заявою перевелась на підставі спірного наказу на строковий трудовий договір на повну ставку вихователя на період відпустки за основним місцем роботи з 17.06.2016 року до 13.08.2016 року включно.

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції невірно застосовано ч.3 ст. 32 КЗпП та в даному випадку відбулися лише зміни режиму її роботи на період щорічної відпустки за основним місцем роботи, без припинення безстрокового трудового договору є безпідставними, з огляду на те, що вказаною нормою права передбачено зміни істотних умов праці, якою встановлено продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Проте в даному випадку не відбувалась зміна умов праці, оскільки ОСОБА_1 саме за її письмовою заявою від 17.06.2016 року було переведено з безстрокового трудового договору на строковий.

Крім того, апеляційний суд погоджується і з висновком районного суду, що звільнення ОСОБА_1 відбулось 12.08.2016 року, тобто в період дії строкового договору, що не підпадає під п.2 ст. 36 КЗпП, (у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору), при цьому як було встановлено судом у період з 09.08.2016 року по 14.08.2016 року позивач знаходилась на лікарняному, тобто була тимчасово непрацездатною, що підтверджується листком непрацездатності серії АГЗ НОМЕР_3 (Том І: а.с.15).

У відповідності до ч.3 ст.40 КЗпП, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у вiдпустцi.

Однак, в письмових заперечення проти позову та у апеляційній скарзі відповідач стверджує, що позивачка перебувала на своєму робочому місці в ДЗ «ДССС «Затока» та відпрацювала дві зміни, а саме 10.08.2016р. та 12.08.2016р., що підтверджується Журналом прийому передачі дітей, в якому міститься особистий підпис позивача про прийняття дітей під час своєї зміни 12.08.2016 року.

Разом з тим, судом встановлено, що 10.08.2016 року завідуючою педагогічної частини ОСОБА_5 ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність вийти на зміну ще й 12.08.2016 року, тобто в дату не передбачену графіком роботи на серпень 2016 року.

12.08.2016 року, ОСОБА_1 , перебуваючи у хворобливому стані (бронхіт, згідно лікарняного листа), змушена була вийти на роботу, де їй і було вручено спірний наказ про припинення строкового трудового договору.

Таким чином, матеріалами справи достовірно встановлено, що звільнення позивача у порушення ч.3 ст. 40 КЗпП України відбулось у період перебування працівника на лікарняному, тобто у період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1

Посилання відповідача на Лист від 31.01.2012 року № 30/13/133-12 Міністерства соціальної політики про те, що звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, є також необґрунтованими, оскільки строк трудового договору на момент звільнення ОСОБА_1 не закінчився.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду що наказ №368-К від 12.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» виданий 12.08.2016 року, а саме у період дії строкового трудового договору, що тривав до 13.08.2016 року включно, не підпадає під норму ст. 36 п.2 КЗпП України - у зв`язку із закінченням строку трудового договору та враховуючи те, що звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності працівника, суд прийшов вірного висновку, що спірний наказ є незаконним, має ряд порушень та є таким, що підлягає скасуванню, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування наказу головного лікаря ДЗ ДССС «Затока» від 12.08.2016 року № 368-К про звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» з 12.08.2016 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги ДЗ ДССС «Затока» про те, що ОСОБА_1 була звільнена в останній робочий день є неспроможними.

При цьому, у зв`язку із визнанням вищевказаного наказу від 12.08.2016 року № 368-К незаконним та у відповідності до вимог ч.1 ст.235 КЗпП, ОСОБА_1 має бути поновлена на посаді вихователя педагогічної частини ДЗ «ДССС «Затока» з відробленням робочого часу, згідно затвердженого графіку роботи, а отже висновок суду в цій частині також є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд, при цьому, не обгрунтував відмову в стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу є неспроможними, з огляду на те, що судом було відмовлено в задоволенні цих вимог у зв`язку із тим, що позивач свідомо, що підтверджується її заявою від 17.06.2016 року, перевелась на посаду вихователя на повну ставку на період щорічної відпустки за основним місцем роботи з 17.06.2016 року по 13.08.2016 року, тобто перейшла на умови строкового договору, тому вимушеного прогулу судом не вбачається, оскільки у разі закінчення строку дії договору її було б звільнено на законних підставах з видачею відповідного наказу.

Що стосується доводів позивача, щодо необґрунтованості висновку суду про відсутність доказів спричинення їй моральних страждань, то вони також є безпідставними, з огляду на таке.

У своїй позовній заяві, ОСОБА_1 зазначала, що незаконними діями адміністрації ДЗ ДССС «Затока» у зв`язку із незаконним звільненням грубо порушені її права. Порушення її законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, викликало в неї негативні емоції й переживання, у неї порушився сон, що вплинуло на спокій. Також зазначала, що її переживання ще більш посилились у зв`язку із неодноразовими відмовами адміністрації ДЗ ДССС «Затока» поновити її на роботі, що вимагає від неї додаткових затрат сил та енергії. Пережиту моральну шкоду позивач оцінює у 10000 грн.

Так, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.2371 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (ст.2371 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.2371 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Проте позивачем не надано ані в суді першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції суду жодного належного доказу в обґрунтування понесених моральних страждань.

Окрім того матеріали справи не містять звернення позивачки та відповідно відмови адміністрації ДЗ ДССС «Затока» про поновлення її на роботі.

Більш того, компенсація за завдану моральну шкоду не поглинається самим фактом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Такий висновок зробив ВС в постанові №640/14909/16-ц.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку апеляційного суду, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.10.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда