Справа № 152/234/19
Провадження № 22-ц/801/2003/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Славінська Н. Л.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокуСправа № 152/234/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Марчук В. С., Сала Т. Б.,

за участю секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України, про стягнення моральної шкоди, завданої незаконним засудженням,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Прокуратури Вінницької області на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 10 липня 2019 року в м. Шаргороді суддею цього суду Славінською Н. Л., зі складанням його повного тексту 19 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України, про стягнення моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, мотивуючи його тим, що 25 серпня 2008 року в його будинку за АДРЕСА_1 працівниками міліції проведено обшук, під час якого у нього було знайдено та вилучено обріз рушниці. У зв`язку з цим фактом відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу, а 22 вересня 2008 року йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 29 березня 2018 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, закрито за не встановленістю достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливості їх отримати.

В цілому, кримінальне провадження щодо нього тривало 116 місяців - з 25 серпня 2008 року до 29 березня 2018 року.

Під час провадження у кримінальній справі позивач зазнав глибоких моральних страждань, так як незаконне порушення щодо нього кримінальної справи та притягнення як обвинуваченого у злочині, якого він не вчиняв, призвело до змін у відносинах з оточуючими людьми, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення рівня життя, здоров`я та матеріального стану. Він був змушений доводити свою невинуватість, ходячи до слідчих органів та судів, що завдавало постійних переживань та хвилювань під час допитів, призвело до втрати сну, нормального спілкування з рідними, друзями та сусідами через негативне ставлення до нього у зв`язку з обвинуваченням у вчиненні злочину.

Пославшись на викладене та на положення ст. ст. 23, 1176 ЦК України, ст. ст. 2, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі, не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, але не менше 500000 грн. Судові витрати відшкодувати за рахунок бюджету.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 10 липня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 476664 грн 29 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1800,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду змінити, стягнути на його користь 500 000, 00 грн моральної шкоди.

Крім того, не погодившись з ухваленим рішенням, заступник прокурора Вінницької області, пославшись на не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзиви на апеляційні скарги не надійшли.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч. 5 ст. 82 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рапорту від 25 серпня 2008 року оперуповноваженим СКР Немирівського РВ УМВС 25 серпня 2008 року о 12 год. 00 хв. під час проведення оперативно-розшукових заходів, при проведенні огляду домогосподарства ОСОБА_1 жителя АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено металевий предмет, зовні схожий на обріз гвинтівки (а. с. 118).

16 вересня 2008 року старшим слідчим СВ Немирівського РВ УМВС України у Вінницькій області старшим лейтенантом міліції Костельнюком Р. І. винесено постанову про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписи про невиїзд (а. с. 119).

У довідці про рух кримінальної справи № 08150172 зазначено, що 01 серпня 2019 року старшим слідчим СВ Немирівського РВ УМВС України у Вінницькій області старшим лейтенантом міліції Костельнюком Р. І. порушено кримінальну справу № 08150172 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України; 16 вересня 2008 року - ОСОБА_1 обрано запобіжний захід; 23 вересня 2008 року - йому пред`явлено обвинувачення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України (а. с. 120).

23 вересня 2008 року старшим слідчим СВ Немирівського РВ УМВС України у Вінницькій області старшим лейтенантом міліції Костельнюком Р. І. винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого по кримінальній справі №08150172 та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України (а. с.121).

Відповідно до вироку Немирівського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2008 року у справі № 1-221/2008, який скасовано в апеляційному порядку, ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 1 ст. 263 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з іспитовим строком на один рік шість місяців, вирішено питання про речові докази та стягнення судових витрат (а. с. 81).

Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 15 квітня 2009 року у справі №1-67/2009, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 серпня 2009 року, ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 1 ст. 263 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з іспитовим строком на один рік шість місяців, вирішено питання про речові докази та стягнення судових витрат (а. с. 82-83).

Ухвалою Верховного Суду України від 01 квітня 2010 року вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 15 квітня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 серпня 2009 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд (а. с. 84-86).

Постановою Шаргородського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2010 року у справі № 5-54/2010 ОСОБА_1 звільнено від покарання, призначеного вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 15 квітня 2009 року у зв`язку із закінченням іспитового строку, тобто у зв`язку із фактичним відбуттям покарання (а. с. 87).

Вироком Іллінецького районного суду від 08 липня 2011 року у справі №1-32/2011 ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, і виправдано, запобіжний захід скасовано, вирішено питання про речові докази (а. с. 88-90).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 21 вересня 2011 року вказаний вирок Іллінецького районного суду Вінницької області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до цього ж суду (а. с. 91).

Постановою Іллінецького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26 лютого 2014 року, кримінальну справу №1-193/11 2013 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 263 КК України повернуто прокурору Немирівського району для організації проведення додаткового розслідування (а. с. 92-97).

Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року у справі № 140/2840/14-к ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з іспитовим строком на один рік шість місяців. У зв`язку із фактичним відбуттям покарання ОСОБА_1 звільнено від відбуття призначеного покарання, вирішено питання про речові докази (а. с. 98-100).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 08 листопада 2016 року вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року залишено без змін в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування, а змінено в частині вирішення питання щодо речового доказу (а. с. 101-104).

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2018 року вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 08 листопада 2016 року скасовано, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, закрито за не встановленістю достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпаністю можливості їх отримати (а. с. 105-109).

Частиною 1 ст. 43 КПК України (в ред. 1960 року, яка діяла на момент притягнення позивача до кримінальної відповідальності) встановлено, що обвинуваченим є особа, щодо якої у встановленому цим Кодексом порядку винесена постанова про притягнення як обвинуваченого. Після призначення справи до судового розгляду обвинувачений називається підсудним.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 27 жовтня 1999 року притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Дізнання у справах закінчується складанням постанови про направлення справи для продовження досудового слідства, яка затверджується прокурором (ч. 1 ст. 109 КПК України в ред.1960 року).

Досудове слідство проводиться лише після порушення кримінальної справи і в порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 1 ст. 113 КПК України в ред.1960 року).

Статтями 131, 132 КПК України (в ред. 1960 року) передбачено, що притягнення особи як обвинуваченого відбувається шляхом винесення слідчим постанови про притягнення як обвинуваченого, в якій зазначається, які саме дії ставляться в вину обвинуваченому.

Отже, за нормами КПК України у ред. 1960 року саме з моменту винесення постанови про притягнення як обвинуваченого і повідомлення особі про це вважається, що особа притягнута у кримінальному провадженні у якості обвинуваченого.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 тривало з 23 вересня 2008 року, тобто з моменту притягнення його як обвинуваченого і пред`явлення обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України, і до моменту закриття Верховним Судом 29 березня 2018 року кримінального провадження за невстановленістю достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпаністю можливості їх отримати, отже він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності та незаконно перебував під слідством та судом протягом 114 місяців 7 місяців.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. ч. 2, 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України).

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, в тому числі, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у ст. 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовується, в тому числі, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадку, передбаченому, в тому числі п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 цього Закону).

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальний розмір заробітної плати становить 4173, 00 грн.

За таких обставин, з урахуванням обсягу заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди через глибину та тривалість моральних страждань пов`язаних з довготривалим перебуванням під слідством та судом (понад 9 років, а саме 114 місяців 7 днів) та в результаті закриттям кримінального правопорушення у зв`язку з невстановленістю достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпаністю можливості їх отримати, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що межі відшкодування позивачу моральної шкоди мають визначатись з урахуванням мінімального гарантованого розміру такого відшкодування, встановленого ст. 13 ЗУ « Про порядок відшкодування шкоди, зокрема, з одного мінімального розміру заробітної плати, встановленого Законом України «Про бюджет України на 2019 рік». Отже, за 114 місяців 7 днів (з 23 вересня 2008 року по 29 березня 2018 року) незаконного перебування позивача під слідством та судом моральна шкода становить 476664,29 грн., а саме: за 114 місяців - 114х4173=475722 грн.; за 7 днів - 4173х7:31=942,29 грн.; 475722+942,29=476664,29 грн.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що строк кримінального провадження щодо нього слід вираховувати із часу проведення 25 серпня 2008 року огляду його домоволодіння та вилучення обрізу рушниці, оскільки притягнення особи як обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення відбувається шляхом винесення слідчим постанови про притягнення як обвинуваченого і повідомлення особі про це, проте матеріали справи не містять доказів про те, що 25 серпня 2008 року ОСОБА_1 було повідомлено про обвинувачення його вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Водночас, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги заступника прокурора Вінницької області про те, що позовні вимоги заявленого до неналежного відповідача, оскільки Державна казначейська служба України, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, зобов`язане списати визначену судом суму моральної шкоди з відповідного казначейського рахунку, та не несе відповідальність за незаконне притягнення особи до кримінальної відповідальності, а така відповідальність, відповідно до положень ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» покладена саме на державу.

Крім того, апеляційний вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги заступника прокурора Вінницької області про недоведеність позивачем заподіяної йому моральної шкоди, оскільки саме у випадку незаконного засудження та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи по суті заявлених вимог, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою.

Всі інші доводи апеляційної скарги заступника прокурора Вінницької області фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Прокуратури Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 10 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : В. С. Марчук

Т. Б. Сало

Повний текст постанови виготовлено 22 жовтня 2019 року.