Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 301/2559/17

провадження № 61-43371св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», відповідач - ОСОБА_1,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 березня 2018 року у складі судді Пітерських М. О.

та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18 липня

2018 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Кондора Р. Б.,

Мацунича М. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2007 року між

ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 42 000 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00 % річних та зобов`язався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 01 лютого 2018 року згідно з графіком погашення кредиту, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору.

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору станом на 29 листопада 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 7 329,63 євро, що в еквіваленті становить 234 146,69 грн, з яких: кредитна заборгованість - 2 548,08 євро, що в еквіваленті становить 81 398,99 грн; заборгованість за відсотками - 4 851,55 євро, що в еквіваленті становить 234 146,69 грн; а також заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та відсотків за кредитом у розмірі 72 349,55 грн, з яких: пеня за прострочення сплати кредиту - 33 015,70 грн; за прострочення сплати відсотків - 39 333,85 грн, яку ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 березня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 липня

2018 року рішення Іршавського районного суду Закарпатської області

від 16 березня 2018 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що банк захистив своє порушене право шляхом пред`явлення вимоги про дострокове стягнення кредитної заборгованості та всіх належних платежів за невиконання позичальником зобов`язання у справі № 301/754/15-ц, після задоволення яких кредитор має право пред`явити вимогу до позичальника про стягнення платежів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, але не має права вимагати стягнення кредитної заборгованості, відсотків і пені, як було заявлено у даному випадку до цих спірних правовідносинах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами ЦК України.

Крім того, ПАТ «УкрСиббанк» просить передати справу № 301/2559/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав необхідності відступлення висновків Верховного Суду України, що викладені, зокрема, у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-2106цс15.

Доводи інших учасників справи

У жовтні та листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 01 лютого 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк»

та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі

42 000 євро, що в еквіваленті становить 274 754,34 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00 % річних на строк 132 місяці

з 01 лютого 20017 року по 01 лютого 2018 року.

Відповідно до меморіального ордеру № від 01 лютого 2007 року позивач виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі 42 000 євро, що в еквіваленті становить 274 754,34 грн.

Відповідно до пунктів 4.6, 5.5 кредитного договору від 01 лютого 2007 року позичальник зобов`язується достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії у випадках встановлених пунктами 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та/або порушень істотних умов договору та застосування банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 11 цього договору.

У випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору станом на 29 листопада 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 7 329,63 євро, що в еквіваленті становить 234 146,69 грн, з яких: кредитна заборгованість - 2 548,08 євро, що в еквіваленті становить 81 398,99 грн; заборгованість за відсотками - 4 851,55 євро, що в еквіваленті становить 234 146,69 грн.

Також утворилась заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та відсотків за кредитом у розмірі 72 349,55 грн, з яких: пеня за прострочення сплати кредиту - 33 015,70 грн; за прострочення сплати відсотків - 39 333,85 грн.

Також суди встановили, що рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 червня 2015 року (яке набрало законної сили)

у справі № 301/754/15-ц позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання кредиту від 01 лютого 2007 року 15 360,68 євро заборгованості

з повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та 10 340,66 грн пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором

від 01 лютого 2007 року на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 249,70 кв. м, житловою площею 156,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії

НОМЕР_1 , виданого згідно з рішенням Виконавчого комітету Ільницької сільської ради Іршавського району Закарпатської області від 30 листопада 2006 року № 69, для погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання кредиту від 01 лютого 2007 року, розмір якої становить 15 360,68 євро, що в еквіваленті становить 360 761,18 грн, з яких: кредитна заборгованість - 14 614,01 євро; заборгованість за процентами - 746,67 євро (сімсот сорок шість) євро 67 євроцентів, а також 10 340,66 грн за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит,

з яких: пеня за прострочення сплати кредиту - 9 312,44 грн; пеня за прострочення сплати процентів - 1 028,22 грн.

Встановлено початкову ціну предмета іпотеки за іпотечним договором

від 01 лютого 2007 року на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», кошти отримані від реалізації предмета іпотеки направлено на погашення заборгованості

ОСОБА_1 перед ПАТ «УкрСиббанк».

Надано відстрочку у виконанні цього судового рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії мораторію, встановленого Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

15 грудня 2015 року Іршавським районним судом Закарпатської області на примусове виконання рішення суду від 11 червня 2015 року видано виконавчий документ № 301/754/15-ц.

Постановою державного виконавця Іршавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (далі - Іршавський РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області) від 31 березня 2017 року виконавче провадження закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у зв`язку з тим, що заборгованість за рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 червня 2015 року у справі

№ 301/754/15-ц ОСОБА_1 погашена у повному обсязі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 598, 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором.

Встановивши, що банк реалізував своє право та пред`явив вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна, та врахувавши рішення Іршавського районного суду Закарпатської області

від 11 червня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 01 лютого 2007 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження

№ 14-154цс18).

Доводи касаційної скарги про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами ЦК України, колегія суддів не бере до уваги, оскільки статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Банк, пред`явивши вимогу про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, змінив зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту частинами до певної дати на обов`язок з виконання судового рішення та повернення достроково всієї суми заборгованості за кредитним договором.

Після прийняття судового рішення про дострокове стягнення заборгованості у банка залишається право вимагати сплатити борг, визначений судовим рішенням про стягнення достроково кредитної заборгованості та право на нарахування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, за час невиконання такого рішення.

У спірних правовідносинах банк такої вимоги не заявляв, а заявив вимоги про стягнення кредитної заборгованості, заборгованості за відсотками та пені, що не відповідає нормам матеріального права та висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду.

Щодо посилання в касаційній скарзі про направлення справи

№ 301/2559/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав необхідності відступлення висновків Верховного Суду України, що викладені, зокрема, у постанові від 23 вересня 2015 року у справі

№ 6-1206цс15, слід зазначити наступне.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Керуючись однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами попередніх інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є достатньо мотивованими та такими, що відповідають нормам закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області

від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк