Справа № 137/2092/13-ц
Провадження № 22-ц/801/2216/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сільченко О. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 рокуСправа № 137/2092/13-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

заявник державний виконавець відділу державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції,

боржник: ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2013 року по справі за матеріалами подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції про тимчасове обмеження особи (боржника) ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, постановлену у складі судді Сільченка О.В., в залі суду,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2013 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження особи (боржника) ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань.

Подання обґрунтовано тим, що у провадженні відділу державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 137/1270/13 від 17 вересня 2013 року, виданого Літинським районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПриватБанк» боргу в сумі 37 362,94 грн. Виконавчий лист надійшов на виконання до відділу ДВС 21.10.2013 року, однак станом на 31.10.2013 року боржником не виконано свої зобов`язання по погашенню боргу, тому є підстави для вжиття заходів для вчасного та повного виконання рішення суду, у зв`язку з чим державний виконавець просив тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань.

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2013 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань, щодо сплати сум боргу на користь стягувача за виконавчим листом № 137/1270/13.

Ухвала мотивована тим, що оскільки боржник ухиляється від виконання рішення суду про стягнення з нього на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 37 362,94 грн., тому існують підстави для обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вказуючи, що суд першої інстанції ухвалено рішення з порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального прав.

Подана апеляційна скарга мотивована тим, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань. Однак факт умисного ухилення від виконання зобов`язань виконавцем не доведено, а тому у суду відсутні підстави для вжиття заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

На підставі вищевикладеного, скаржник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Літинського РУЮ про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник відділу державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 23 липня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 37 362,94 грн.

На підставі вказаного рішення, 17 вересня 2013 року видано виконавчий лист (а.с. 2).

21 жовтня 2013 року згідно постанови ВП № 40332291 відкрито виконавче провадження (а.с.3).

04 листопада 2013 року державним виконавцем направлено в суд подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, яке задоволено ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2013 року.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 377-1 ЦПК України (в редакції чинній на час постановлення ухвали) передбачалося, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Аналогічний порядок вирішення подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України врегульовано положеннями статті 441 ЦПК України.

За змістом п.18 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали) передбачено, що державний виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції перебувало виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 137/1270/13 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 37 362,94 грн.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановленню дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

При розгляді подання, суд першої інстанції належним чином не з`ясував всі обставини справи, чи дійсно боржник свідомо не виконував належні до виконання зобов`язання, а лише обмежився висновком про те, що судове рішення боржником не виконане.

Звертаючись з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України, державний виконавець лише зазначив, що боржником ОСОБА_1 в наданий виконавцем строк добровільно зобов`язання не виконано.

При цьому судом не з`ясовано, чи має боржник змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Державним виконавцем не надано доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Зазначене дає підстави для висновку, що до подання державного виконавця має бути долучено копії належним чином завіреного поштового повідомлення про вручення боржникові копії постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, або конверта з копією цієї постанови, який повернувся на адресу державного виконавця з певною відміткою поштового відділення (адресат за цією адресою не проживає, не знайдений, по закінченні терміну зберігання тощо), а також опис документів виконавчого провадження.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення боржника про відкриття відносно нього виконавчого провадження, в якому був наданий строк для добровільного виконання ним виконавчого документу.

Отже, висновок суду першої інстанції про ухилення боржника від виконання судового рішення є передчасним та не підтверджений належними доказами.

Відповідно до статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, при вирішенні подання, суд першої інстанції, встановлюючи тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, належним чином не встановив чи є ці обмеження необхідними в демократичному суспільстві з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Аналогічна правова позиція висловлена у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2013 року у справі «Хлюстов проти Росії».

Згідно з п. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції дотримано норми матеріального і процесуального права при розгляді цієї справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 376, 379, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2013 року скасувати.

У задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук