РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Кремінна

Справа № 414/2672/19

Провадження № 2-о/414/403/2019

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Ковальова В.М.

за участю секретаря: Безкровної К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кремінна Луганської області цивільну справу за заявою адвоката Воронка Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління ПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області, про встановлення факту перебування на утриманні, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 23 вересня 2019 року звернувся до суду з вказаною заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік останньої ОСОБА_3 , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі і постійно проживали разом на тимчасово окупованій території в АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали єдиний бюджет. Оскільки вона отримує незначну пенсію, а чоловік отримав значно більшу, вона фактично перебувала на його утриманні. На даний час вона бажає перейти на пенсію свого чоловіка, але Управління ПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області, куди вона звернулася, їй в цьому відмовило. У зв`язку з наведеним просить встановити факт перебування її на утриманні свого чоловіка.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, свої вимоги підтримує.

Представник заінтересованої особи в судове засідання також не з`явився, в письмовому поясненні просить справу розглянути за його відсутності, заперечень проти вимог заявника не має.

Тому суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України вирішив справу розглянути за відсутності справи і без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши надані докази у справі, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Голубівка Луганської області ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 1971 року і разом проживали за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями паспортів, свідоцтвами про одруження та про смерть (а.с. 4, 6-8). Відповідно до копій паспортів заявника і її чоловіка вони зареєстровані за вказаною адресою з 2008 року та з 2010 року відповідно.

Згідно довідок з Управління ПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області розмір пенсії за серпень 2018 року у ОСОБА_3 складав 13 585 грн. 26 коп., а ОСОБА_1 отримала середню за останніх 6 місяців пенсію у розмірі 2 103 грн. 86 коп. (а.с.9-11), що є значно меншою за розмір пенсії її померлого чоловіка. Тобто можна стверджувати, що пенсія чоловіка була для заявника постійним і основним джерелом її існування.

Листом Управління ПФУ в м. Сєвєродонецьку.Луганської області від 09 липня 2019 року заявнику по справі було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, як непрацездатному члену сім`ї, яка перебувала на його утриманні, у зв`язку з тим, що нею не надані відповідні документи та було рекомендовано звернутися до органу ПФУ за місцем реєстрації/проживання за консультацією (а.с.12).

За таких обставин, у заявниці дійсно існують перешкоди по реалізації нею права на отримання пенсії по втраті годувальника.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, в тому числі перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні.

Згідно до п. б ч.4 ст. 30 вищевказаного Закону непрацездатними членами сім`ї вважаються батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" або є особами з інвалідністю.

Також ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» наведено перелік осіб, які вважаються непрацездатними, зокрема: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

В той же час, в частині 3 вказаної статті Закону, наведено перелік членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, а саме: особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Окремо, в частині 3 ст. 36 Закону встановлено, що члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Статтею 2 Закону України від 18 січня 2018 року №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (далі - Закон № 2268-VIII) передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Цей закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Це знаходить своє підтвердження і в п. 2 ст. 4 цього Закону, де зазначено, що цілями державної політики є, зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; та п.п. 1, 3, 4 статті 6 вказаного Закону, де вказано, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є: захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини; сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб.

Відповідно до ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено також право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Україна від зобов`язань, визначених статями 1, 14 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала, оскільки у постанові Верховної Ради України № 462-УІІІ від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зазначено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5, 6, 8 та 13, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає встановленим той факт, що заявник сумісно проживала із своїм чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 , до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 та знаходилася на його утриманні, зокрема одержувала від нього допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, а тому у зв`язку з його смертю втратила джерело засобів до існування.

Керуючись ст. ст.1-18, 141, 209-245, 259, 264, 265, 268, 315. 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Заяву адвоката Воронка Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про встановлення факту перебування на утриманні задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 та перебувала на його утримані на час його смерті, тобто на ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду через Кремінський районний суд Луганської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.М. Ковальов