Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року

м. Одеса

Справа № 521/11586/17

Провадження № 2/521/270/19

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Гуревського В.К.

за секретаря - Лукьянова В.І.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1

Представник Байло Є.С.

Відповідач ОСОБА_2

Представник ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном, виселення, -

в с т а н о в и в :

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , за яким просила суд виселити ОСОБА_2 з квартири, що є приватною власністю ОСОБА_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 640,0 грн., витрати на правову допомогу в сумі 7000,0 грн.

ОСОБА_1 є власницею квартири, що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності. В зазначеній квартирі зареєстровані також невістка позивачки - ОСОБА_4 , та онук позивачки - ОСОБА_5 . В даній квартирі на даний час проживає син позивачки - ОСОБА_2 , який там не зареєстрований. Дозволу на проживання у власності позивачки, а саме в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона не давала, як він потрапив до зазначеного житла їй не відомо.

Відповідач до квартири нікого не пускає, на прохання позивачки звільнити квартиру ніяк не реагує, а також жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає і ніколи не приймав, чим завдає значних матеріальних збитків, а тому позивач змушена подати до суду заяву про виселення відповідача. Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , в чотирьох-кімнатній квартирі, що належить позивачці та батькові відповідача, ОСОБА_6 , на праві спільної сумісної власності, що вказує на те, що у відповідача є де проживати та житлові умови за місцем реєстрації відповідача відповідають всім вимогам до житла. Відповідач заважає вільно користуватись належною позивачці на праві приватної власності квартирою та в добровільному порядку виселятись не збирається.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, зазначивши, що 05 лютого 1982 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб. Спірна квартира була фактично придбана ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у шлюбі, виходячи з договору купівлі-продажу № 19208 від 29 січня 1997 року. Тобто, зазначена квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Батько відповідача ОСОБА_6 , надав дозвіл мешкати своєму синові ОСОБА_2 в зазначеній квартирі, а мати не заперечувала. ОСОБА_2 почав мешкати в зазначеній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 2000 року.

У 2012 році відповідач виїхав до Вінницької області в м. Хмільник, у зв`язку з службовою необхідністю, адже працював в органах прокуратури України. У 2015 році відповідач повернувся до міста Одеси та продовжив мешкати у зазначеній квартирі. Саме у період відрядження відповідача позивач здавала в оренду кватиру, так як відповідача майже 3 роки не було в Одесі. Позивач надала до суду довідку про склад сім`ї, а саме реєстрацію, в даній довідки вказано, що з 2016 року в даній квартирі були зареєстрована дружина відповідача ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 , ніхто з батьків навіть не заперечував проти реєстрації, тим більше, що позивач ніколи не мешкала в даній квартирі.

У наступному судовому засіданні ОСОБА_1 надала письмові пояснення, в яких зазначила, що відповідач не пускає позивача до житла, систематично не сплачує за спожиті комунальні послуги, співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. ОСОБА_2 до сих пір зареєстрований за місцем проживання: АДРЕСА_2 . Таким чином, позивач вимушена сплачувати за комунальні послуги одночасно і по фактичному місту проживання відповідача та за місцем реєстрації. Позивачка є пенсіонеркою та знаходиться у скрутному фінансовому стані. Крім того, відповідач не дає навіть можливості користуватися житлом за адресою: АДРЕСА_1 , тобто здійснює всілякі перешкоди.

Заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених ними письмових доказів.

Судом встановлено, ОСОБА_1 , позивачу по справі, на праві приватної власності належить квартира, що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №90587678 від 26 червня 2017 року та договору купівлі-продажу нерухомого майна Одеської товарної біржі №19208 від 29 січня 1997 року.

Щодо посилання відповідача на той факт, що спірна квартира була фактично придбана ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у шлюбі, виходячи з договору купівлі-продажу № 19208 від 29 січня 1997 року. Тобто, зазначена квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , суд дійшов висноівеку, що така позиція не знайшла свого підтвердження матеріалами справи.

Згідно Постанови Апеляційного суду Одеської області від 16.12.2018 року встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 29 січня 1997 року, зареєстрований на Одеській товарній Біржі, відповідає вимогам законодавства, зокрема ст. 203 ЦК України: зміст правочину не суперечить положенням ЦК України, іншим актам вільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач, засновник Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія-Південь» ОСОБА_6 , у встановленому законом порядку дійсність вказаного правочину не оскаржив, а тому, колегія суддів дійшла до висновку, що на сьогоднішній день Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 1. 29 січня 1997 рою, є дійсним.

Крім того, колегія суддів звернула увагу той факт, що за приписами ст. 387 ЦК України, на яку посилається засновник Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія-Південь» ОСОБА_6 , як на правову підставу позовної вимоги про витребування з володіння відповідача квартири, оскільки власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а ОСОБА_6 таким не є, а відтак колегія суддів доходить висновку про те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту свого права, у зв`язку із чим зовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Позовну заяву засновника Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія-Південь» ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності залишено без задоволення.

Таким чином, ОСОБА_1 , позивач по справі, є єдиним власником квартири, що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації) №1148 від 25 травня 2017 року, вбачається, що у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1 (основний), ОСОБА_4 (невістка), та ОСОБА_5 (онук).

В спірній квартирі на даний час проживає син позивачки - ОСОБА_2 , відповідач по справі, який там не зареєстрований. Дозволу на проживання у власності позивачки, а саме в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дозвіл на проживання не надавався.

Відповідач до квартири нікого не пускає, на прохання позивачки звільнити квартиру ніяк не реагує, а також в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає.

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , в чотирьох кімнатній квартирі, що належить позивачки та батькові відповідача, ОСОБА_6 , на праві спільної сумісної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна Одеської товарної біржі №13316 від 22 березня 1996 року, що вказує на те, що у відповідача є місце проживання, зареєстроване в установленому законом порядку, а тому він набув право користування квартирою за місцем реєстрації.

На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2018 року визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі змісту рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2018 року, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси ІНФОРМАЦІЯ_3 серпня ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Від цього шлюбу народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Тому такими діями відповідач порушив права та законні інтереси позивача у справі.

Відповідно ч. 1 ст. 116 Житлового Кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним. систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без падання, іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 157 Житлового Кодексу України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української PCP осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно приписів частин першої та другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Приписами частини першої статті 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права визначено, що кожному, хто законно перебуває на території будь- якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання.

Ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (ч. 1 ст. 17 Пакту).

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa V. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006 VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «C.G. та інші проти Болгарії» (C.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Абзац п`ятий статті 3 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV визначає, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно- територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання, що зазначено у ст. 6 Закону № 1382-IV.

Згідно зі статтею 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За викладених обставин суд має позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На підставі акту №03-07/19 наданих послуг ОСОБА_1 витратила на правову допомогу в сумі 7000,0 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь позивача в розмірі 640,0 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 7000,0 грн., що разом складає 7640,0 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 16, 29, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 109, 116, 150, 157 ЖК України, ст. ст. 13, 81, 133, 141, 263, 265, 267, 268, 272, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України ЦПК України Цивільного процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), з квартири, що є приватною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 640,0 грн., витрати на правову допомогу в сумі 7000,0 грн., що разом складає 7640,0 грн. (сім тисяч шістсот сорок грн.).

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 22 жовтня 2019 року.

СУДДЯ: Гуревський В.К.