Справа № 201/3152/19
Провадження № 2/201/1958/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 жовтня 2019р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Іващенко Ю.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ,

В С Т А Н О В И В:

18.03.2019р. представник ОСОБА_1 адвокат Старенко І.І. (діє за довіреністю від 13.03.2019р. та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю а.с. № 6,7 ) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ (а.с. № 3-4).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 16.04.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено проведення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. № 10).

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначив, що відповідно до договору позики грошових коштів від 11.01.2018р. позивачка передала у власність, а відповідачка прийняла грошові кошти в розмірі 283 200 грн., що відповідно до курсу НБУ на момент укладення договору становить 10 000 дол. США зі строком повернення до 15.11.2018р.

Відповідачка у визначений умовами договору строк суму позики не повернула.

Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідачки суму позики, яка станом на 18.03.2019р. за курсом гривні до долара США становить 270 148 грн.49 коп., пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення повернення грошових коштів в розмірі 32 763 грн. 07 коп., а всього 302 911грн. 07коп. Крім того, представник позивачки просив стягнути з відповідачки судовий збір, сплачений за подачу даної позовної заяви у розмірі 3 029,12 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн.

Представник позивачки адвокат Старенко І.І. 17.10.2019р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позов підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. № 19).

Відповідачка в судові засідання, які призначалися на 04.07.2019р. та 17.10.2019р. двічі поспіль не з`явилася. Про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином, а саме за адресою, яка надана ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№ 9). В матеріалах справи наявні докази належного повідомлення відповідачки (а.с. №12, 17). В судове засідання 17.10.2019р. відповідачка була повідомлена також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада» (а.с. № 18).З урахуванням положень п. 4 ч. 8, ч.11 ст. 128 ЦПК України, відповідачка вважається такою, що належним чином повідомлена про дату та час слухання справи.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності обох сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Як встановлено судом, 11.01.2018р. ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів в сумі 283 200 грн., що відповідно до курсу НБУ на момент укладення договору складає 10 000 дол. США, зі строком повернення до 15.11.2018р. (а.с. № 5).

Відповідно до п.2 вищевказаного договору, позичальник зобов`язується повернути суму позики, виражену в гривні, в сумі еквівалентній 10 000 доларів США, за курсом НБУ на день повернення позики.

Відповідно до п.5 Договору від 11.01.2018р. встановлено, що у разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені договором, позичальник зобов,язується сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідачка у визначений умовами договору строк суму позики не повернула.

Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідачка не виконала умови договору позики і не повернула позивачці грошового боргу, порушене право позивачки підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивачки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Відповідно до п.4 Договору позики грошових коштів від 11.01.2018р. позичальник, тобто в даній справі відповідачка, підтвердила факт отримання грошових коштів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 11.01.2018р., яка станом на день подання позовної заяви 18.03.2019р. складає 270 148 грн.49 коп.

Проте, суд частково не погоджується з доводами позивачки про наявність підстав для стягнення пені за користування позикою на рівні подвійної облікової ставки НБУ, після спливу строку, на який була надана позика (15.11.2018р.).

За правилами ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, наявні підстави для стягнення пені на рівні облікової ставки НБУ у період дії договору позики з 11.01.2018р. і до 15.11.2018р., між тим таких позовних вимог позивачкою не заявлено. Позивачка наполягала на стягненні пені саме з 16.11.2018р. по 18.03.2019р.

Суд вважає, що в задоволенні частини позовних вимог, яка стосується стягнення процентів саме з 16.11.2018р. по 18.03.2019р. слід відмовити, оскільки право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно с. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивачки нараховувати проценти за договором позики, то після 15.11.2018р. позивачка не могла нараховувати такі проценти.

Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), врахована Другою судовою палатою у Постанові Верховного Суду від 24.10.2018р. у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково і з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за договором позики грошових коштів від 11.01.2018р. в розмірі 270 148 грн. 49 коп.

Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн., то в цій частині вимог позивачці слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів, щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 17.10.2018р. по справі № 301/1894/17 зазначено, що суд вирішуючи питання розподілу судових витрат, має з,ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З урахуванням вищевикладеного, а також приймаючи до уваги те, що представником позивачки не підтверджено документально судові витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу, вимоги про стягнення з відповідачки судових витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. задоволенню не підлягають.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог, а саме у розмірі 2 701грн.49коп. (270 148,49 грн. х суму сплаченого позивачем судового збору 3 029 грн.12коп. : 302 911грн.07коп. (ціна позову) = 2 701грн.49коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 625, 1048 ЦК України, Правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, постановах Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 24.10.2018р. у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18), ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч.4 ст. 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, 274, 279, ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 11.01.2018р. в розмірі 270 148 грн. 49 коп. (двісті сімдесят тисяч сто сорок вісім гривень сорок дев,ять копійок).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 701 грн.49коп.

Рішення суду відповідно до положень ст. 289 ЦПК України набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.