ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/360/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 310000000 Мельник І. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( судя - доповідач)

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_2

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2019 року, постановлене під головуванням судді Мельник І. О. у залі Соснівського районного суду м. Черкаси 04 липня 2019 року о 15 год. 50 хв., повний текст рішення складений 09 липня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя .,- :

в с т а н о в и в :

22 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 27.10.1994 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 у відділі реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1998. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.05.2018 року шлюб між сторонами розірвано. В шлюбі народилося троє дітей: повнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Під час перебування з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу будинку від 16.08.2013 року, ними було придбано житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 . Домовленості між ним та відповідачем щодо порядку поділу майна, що є їх спільною сумісною власністю не має. Тому позивач вважає, що майно, придбане ними за час шлюбу, має бути поділено у рівних частках. Позивач, враховуючи викладене, просить суд поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати.

22 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В обгрунтування позовних вимог вона вказує, що 27.10.1994 був укладений шлюб між нею та ОСОБА_1 , який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.05.2018 було розірвано. Від шлюбу мають трьох дітей: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Соснівським районним судом 30.01.2018 року видано наказ, згідно якого з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) ОСОБА_1 . Згідно даних довідки - розрахунку від 21.02.2019 року № 3998/15.3-32, виданої Придніпровським відділом ДВС м. Черкаси, заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 01.02.2019 складає 11873,31 грн.

Крім того, вказує позивач, що донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має слабке здоров`я, в період з 2006 року по 2015 рік мала статус інваліда. На даний час дочка є студенткою Національного педагогічного університету ім. М.П. Драгоманова, тому також потребує матеріальної підтримки, річна вартість проживання в гуртожитку становить 5100 грн., яку ОСОБА_2 сплатила самостійно. Вартість навчання сина ОСОБА_5 в Черкаському гуманітарно-правовому ліцеї повністю оплачує самостійно, за 2017-2018 роки це становило 8210 грн. В період з 01.03.2016 року по 01.09.2019 року отримувала державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям.

В січні 2018 року у зв`язку із здійсненням психологічного тиску ОСОБА_1 на неї, ОСОБА_2 звернулась до міського центру соціальних служб сім`ї та молоді, та з 03.01.2018 року вона із дітьми перебували під соціальним супроводом.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що протягом сімейного життя чоловік не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї , був працевлаштований періодично в 1994-1997 роки, з 2008 року нічим не займався. В 1996 році за кошти їх батьків (400 дол. США її матері та 900 дол. США тещі) була придбана однокімнатна квартира для їх сім`ї.

В 2001 році сторони придбали 4-х кімнатну квартиру за кошти її бабусі (5000 дол. США), свою однокімнатну квартиру продали за 2800 дол. США, які в подальшому пішли на ремонт квартири. У 2013 році їх друзі запропонували їм купити їхній будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за 50000 дол. США, так як вони від`їжджали за кордон на постійне проживання. Вона з ОСОБА_1 продали квартиру за 38000 дол. США, взяли у позику 8000 дол. США у її матері, та придбали цей будинок. Згідно з висновком вартість 1/ 2 частини житлового будинку становить 130000 грн. Також, під час перебування в шлюбі сторонами було придбано автомобіль ЗАЗ-DAEWOO ТТ699Р, 2008 року випуску, дата реєстрації 15.02.2008, об`єм двигуна 1386 см3, який після фактичного припинення шлюбних стосунків, залишився у володінні та користуванні ОСОБА_1 . Позивач вказує, що згідно з консультативним висновком суб`єкта оціночної діяльності вартість даного автомобіля становить 69350 грн.

В період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 уклав договір депозитного вкладу з Кредитною спілкою "Кредит-Союз", за умовами якого вніс на рахунок спілки спільні сімейні кошти в розмірі 8000 доларів США. Отже, ОСОБА_2 вважає, що внесок на депозитний рахунок КС "Кредит-Союз" є також спільним майном подружжя, який підлягає поділу, проте відповідач витратив ці кошти на особисті потреби, усупереч інтересам сім`ї. Крім того, при поділі майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, слід враховувати наявність на утриманні відповідача трьох дітей, оскільки відповідач допускає утворення заборгованості зі плати аліментів, що унеможливлює забезпечення дітям належного фізичного та духовного розвитку. Тому, враховуючи вище викладене, ОСОБА_2 просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя відступити від засад рівності часток подружжя, визнати за нею право власності на 3/ 4 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

За ОСОБА_1 просить суд визнати право власності на 1/ 4 частину зазначеного житлового будинку та автомобіль ЗАЗ-DAEWOO TF699P, 2008 року випуску. Судові витрати просить покласти на ОСОБА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , - будинок АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 право власності на 1/ 2 частину будинку АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , право власності на 1/ 2 частину будинку АДРЕСА_2 .

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , автомобіль марки ЗАЗ-DAEWOO TF699P, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1386 см3.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , компенсацію за автомобіль марки ЗАЗ-DAEWOO TF699P, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1386 см3 в сумі 33678, 57 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , судові витрати по оплаті судового збору в сумі 336,79 грн., витрати по оцінці майна в сумі 500 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 1300 грн., а всього 2136,79 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , судові витрати в сумі 1300 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила рішення суду, подавши апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається, що не згодна із рішенням суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/ 2 частину будинку. ОСОБА_2 вважає рішення суду необґрунтованим та винесеним з порушенням норм процесуального права.

Скаржник посилається в апеляційній скарзі, що ч.1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини ( дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

ОСОБА_2 вважає, що судом першої інстанції невірно відхилено довідку розрахунок заборгованості по аліментах № 81306/15.3-32 від 06.05. 2019 року, яку нею подано до суду першої інстанції про наявність заборгованості по сплаті аліментів на утримання дітей, що підтверджує факт того, що позивач ОСОБА_1 не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, та ухиляється від участі в утриманні дітей. Не погоджується вона із висновками суду про відсутність підстав для відступлення від рівності часток, та вказує, що судом повністю проігноровано докази наявності заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей, що були надані ОСОБА_2 .

Також, скаржник вказує, що ОСОБА_1 приховано здійснення реалізації спільного майна подружжя, а саме автомобіля ЗАЗ - DAEWOO NN699P, 2008 року, дата реєстрації 15.02. 2008 року, об`єм двигуна 1386 см 3, а судом не було взято до уваги даний факт, оскільки позивач у даному випадку своїми діями зашкодив інтересам сім`ї, використавши кошти від реалізації автомобіля на власні потреби.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на ч. 3 ст. 70 СК України, якою визначено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тому скаржник вказує, що судом було встановлено, що з нею проживають діти. Однак, вона вважає, що розмір аліментів, який повинен сплачувати позивач недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, зважаючи на наявність заборгованості у позивача по сплаті аліментів, що свідчить не лише про відсутність необхідних коштів на утримання дітей, але і про ухилення позивача від обов`язку утримувати власних дітей. При цьому, посилається ОСОБА_2 суд, в ігнорування даних норм закону та наявних письмових доказів, прийшов до інших висновків, згідно яких він не вбачає підстав для відступлення від рівності часток.

Крім того, скаржник вказує, що нею були надані суду докази протиправних дій зі сторони позивача щодо неї, які зумовлені нанесенням тілесних ушкоджень, проте судом не надано правової оцінки даному доказу.

В порушення вимог ст. 360 ЦК України, якою визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, то позивачем не було надано до суду жодного доказу участі ним у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна ( будинку), що також не враховано судом. Натомість, всі витрати по утриманню майна несе ОСОБА_2 , але суд не врахував дані обставини, тому необґрунтовано відмовив їй у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, оскільки вважає, що суд мав визнати за нею право власності на 3/ 4 частини будинку.

За вказаних обставин, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/ 2 частину будинку АДРЕСА_2 та в частині визнання за ОСОБА_2 , права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 . Просить прийняти нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/ 4 частину будинку АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_2 права власності на 3/ 4 частину будинку АДРЕСА_2 . В іншій частині рішення суду залишити без змін.

04 вересня 2019 року на адресу суду надійшов відзив від ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вх. № 1358 /19 Вх.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. ОСОБА_1 вказує у відзиві, що посилання ОСОБА_2 про те, що він не дбає про дітей, не сплачує аліментів та не бере участі у додаткових витратах на дітей є лише припущенням останньої, яка намагається таким чином ввести суд в оману за застосувати до виниклих правовідносин ч.2, 3 ст. 70 СК України, щоб відступити від засад рівності часток подружжя.

ОСОБА_1 вказує, що згідно до судового наказу Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.01. 2018 року з ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини його заробітку , але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку в місяць, і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця , починаючи з дня подання заяви до суду, із 18 грудня 2017 року до досягнення дітьми повноліття.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 28.02. 2019 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду 05 жовтня 2018 року, і до закінчення навчання 30 червня 2019 року, але не більше як до досягнення дочкою 23 років.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.12.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дітей було відмовлено у задоволенні позову, а постановою Апеляційного суду Черкаської області від 11.02. 2019 року дане рішення залишено без змін.

ОСОБА_1 вважає, що посилання скаржника на ч. 1,2 ст. 70 СК України є необґрунтованим, адже судом першої інстанції було встановлено під час розгляду справи, що не має підстав для відступлення від рівності часток, адже ОСОБА_2 відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦК України не надала до суду доказів. Також він вважає безпідставним посилання ОСОБА_2 на порушення позивачем вимог ст. 360 ЦК України, що ніби ОСОБА_1 не бере участі в утриманні спільного майна, у зв`язку з цим скаржник має право на збільшення своєї частки, яке вважає є припущенням скаржника, оскільки з моменту припинення ведення спільного господарства подружжя та розірвання шлюбу між сторонами, вона не надає доступу ОСОБА_1 до будинку, і на даний час він не проживає і не користується ні світлом, ні водою, ні газом, тому відповідно не несе витрат за надані послуги, якими користується відповідач.

ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, але без їх участі у судовому засіданні.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги про поділ майна подружжя та частково задовольняючи позовні вимоги зустрічного позову про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог основного позову, наданих доказів, сторонами щодо переліку майна, придбаного подружжям за час шлюбу. Судом встановлено, що спірне майно придбано в період спільного проживання подружжя за спільні кошти, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні згідно до вимог закону, оскільки суд не вбачав підстав для відступу від рівності часток, як просила позивач за зустрічним позовом, щоб за нею визнали право власності на 3/ 4 частини будинку, а за відповідачем за зустрічним позовом визнали право власності на 1/ 4 частину будинку.

Суд також вказав у рішенні, що позивач сплачує аліменти згідно судового наказу в розмірі 1/ 3 частини на двох неповнолітніх дітей до їх повноліття, та згідно рішення на повнолітню дочку, яка продовжує навчання до закінчення навчання в розмірі 1/ 6 частини заробітку, тому суд не погодився із доводами відповідача, яка просила врахувати, що з нею проживають діти, а за таких обставин, вважає відповідач за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідач посилалась, що розмір аліментів, який повинен сплачувати позивач на дітей є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування, зважаючи на наявність заборгованості у позивача по сплаті аліментів, що свідчить не лише про відсутність необхідних коштів на утримання дітей, але і про ухилення позивача від обов`язку утримувати власних дітей, а тому суд може збільшити частку відповідача у розподілі спільного майна будинку. Однак, суд першої інстанції не погодився із доводами відповідача в частині вимог її зустрічного позову по розподілу будинку на 3/ 4 частини на 1/ 4 частину позивачу відповідно.

Також суд задовольнив вимоги зустрічного позову в частині щодо визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що автомобіль був відчужений позивачем 14.12. 2017 року під час шлюбу. Суд дійшов висновку, що слід врахувати вартість, за яку був проданий автомобіль, та врахувати вартість проданого автомобіля при розподілі майна подружжя. Суд виходив з того, що необхідна обов`язкова згода одного з подружжя на отримання грошової компенсації за попереднього внесення другим із подружжя відповідної суми на депозитний рахунок суду. Суд першої інстанції встановив, що сторони припинили подружні стосунки 15.06. 2017 року, та проживають окремо, тому дійшов висновку, що кошти від продажу автомобіля в сумі 67357, 14 грн., не були витрачені на потреби сім`ї, тому суд стягнув із позивача на користь відповідача компенсацію за продаж автомобіля у розмірі 33678 грн. 58 коп.

ОСОБА_2 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині щодо часткового задоволення зустрічного позову про визнання права власності на будинок на 1/ 2 частину за нею та 1/ 2 частину за позивачем, в іншій частині щодо стягнення компенсації за частку в автомобілі рішення суду сторонами не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом в частині вимог щодо стягнення компенсації вартості проданого автомобіля.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 27.10.1994 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1998. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.05.2018 шлюб між сторонами розірвано ( а. с. 9). В шлюбі народилося троє дітей: повнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується даними свідоцтв про народження дітей, де батьками дітей записані позивач та відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( а. с. 78 - 80).

Під час спільного проживання у шлюбі, ведення спільного господарства, за спільні кошти подружжям ОСОБА_1 був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 94,2 кв. м., житловою площею 55,9 кв. м. на підставі договору купівлі-продажу будинку від 16.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П., та зареєстрованого в реєстрі за № 1931 ( а. с. 10, 11-12).

Із даних висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість житлового будинку з надвірними спорудами від 10.10.2018 року вказана загальна ринкова вартість оцінюваної 1/ 2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд у сумі 130000 грн. без врахування ПДВ ( а. с. 13).

Під час перебування в шлюбу подружжям ОСОБА_1 був придбаний автомобіль ЗАЗ - DAEWOO NN699P, 2008 року, дата реєстрації 15.02. 2008 року, об`єм двигуна 1386 см 3, який був відчужений в період шлюбу 14.12. 2017 року.

Згідно з консультативним висновком суб`єкта оціночної діяльності вартість даного автомобіля вказана 69350 грн.

Відповідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищезазначену норму права, суд першої інстанції встановив, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набуто в період перебування у шлюбі.

Відповідно до частин 1, 3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї , то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Згідно з ч.1, 3 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Із роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказано, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Згідно п. 22 вищевказаної постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Із змісту п.п. 23, 24 постанови вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями , що виникли в інтересах сім`ї.

В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Тому, враховуючи вищевикладені обставини та приведені норми закону, апеляційний суд вважає доведеними обставини того, частки майна дружини та чоловіка є рівними при поділі спільної сумісної власності подружжя - будинку.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що не заслуговують на увагу посилання скаржника на ч. 2 ст. 70 СК України, якою передбачено, що при вирішенні спору, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідач також посилається на заборгованість по сплаті аліментів, яка вона вважає дає підстави для збільшення частки відповідача у спільному майні подружжя, але апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що розмір заборгованості за аліментами на час розгляду справи є незначним, порівняно з вартістю спірного житлового будинку з господарськими спорудами, тому з врахуванням вартості спірного майна та частки відповідача у праві власності і розміру заборгованості по аліментах, слід дійти висновок, що вони не є співвмірними, тому це не є достатньою підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя та задоволення вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не врахував інтереси дітей, які залишилися проживати із нею, та не взяв до уваги, що ОСОБА_1 має заборгованість по сплаті аліментів та не врахував низький розмір аліментів, який вона вважає є недостатнім для розвитку дітей, здійснивши розподіл спільного майна подружжя в рівних частках, не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про задоволення вимог зустрічного позову про визнання права власності за ОСОБА_2 на 3/ 4 частини будинку, а за ОСОБА_1 на 1/4 частину будинку.

Виходячи з вище викладеного, доводи апеляційної скарги, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання домоволодіння спільним сумісним майном та визнання права власності по 1 / 2 частині за кожним, не відповідають вимогам матеріального права, є необґрунтованими, та не відповідають доказам, наявним у матеріалах справи, тому також не підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги, що позивач приховав та здійснив реалізацію спільного майна подружжя автомобіля, витративши кошти у власних інтересах, зашкодивши інтересам сім`ї, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом встановлено, що автомобіль був проданий під час перебування у шлюбі. Однак, на той період сторони припинили спільне проживання, тому суд і стягнув половину вартості від продажу автомобіля з позивача на користь відповідача, але в цій частині вимог відповідач рішення суду не оскаржує, а просить залишити рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Посилання в апеляційній скарзі, що відповідач надала докази протиправних дій зі сторони позивача, зумовлених нанесенням тілесних ушкоджень, що підтверджено заявою про кримінальне правопорушення від 24.06. 2019 року, а судом не надано правової оцінки даним обставинам, не може слугувати підставою для задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та задоволення вимог зустрічного позову скаржника про відступлення від засад рівності часток подружжя, оскільки в разі підтвердження та доведеності протиправних дій щодо нанесення тілесних ушкоджень настає відповідальність, передбачена законодавством, що не пов`язано із розглядом даної справи щодо розподілу майна подружжя, оскільки вказані правовідносини не пов`язані між собою.

Колегія суддів апеляційного суду також вважає безпідставними доводи скаржника щодо того, що позивач не приймає участі у витратах на утримання будинку, збереження спільного майна, оскільки відповідач користується спірним будинком разом з дітьми і не заперечує, що позивач не проживає у будинку, що і було враховано судом, тому дані доводи є необґрунтованими. Як стверджував позивач у суді першої інстанції відповідач не дає можливості йому проживати у будинку, тому, не маючи доступу до проживання у будинку, він не може нести витрат по утриманню своєї частини будинку, а з відповідними вимогами про стягнення витрат по утриманню будинку чи проведення необхідних ремонтних робіт відповідач до позивача не зверталась. Дані доводи апеляційної скарги не дають підстав для задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та задоволення вимог про визнання права власності на будинок за відповідачем саме у розмірі 3/ 4 частин з врахуванням всіх інших доводів скаржника, оскільки відсутні підстави відступлення від рівності часток у спільній сумісній власності подружжя.

Отже, враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги щодо відступу від рівності часток сторін, оскільки відповідач не надала належних та допустимих доказів, що її частка в будинку має бути збільшена до 3/ 4, а за позивачем визнано право власності на 1/4 частину будинку.

За вказаних обставин не вбачається, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, допустив неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права та залишив не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості, незаконності рішення суду, його ухвалення без встановлення дійсних обставин справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення,

оскільки доводи скаржника є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду першої інстанції , тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375 , 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів , в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Єльцов В.О.