ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 645/3038/17

Провадження № 22-ц/818/4232/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря судових засідань - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом надання безперешкодного доступу та про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18 червня 2019 року, ухвалене суддею Ульяніч І.В., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» звернулось до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 08 серпня 2008 року ОСОБА_3 уклав з ВАТ «Сведбанк», яке виступало правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», кредитний договір № 2001/0808/98-018. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки № 2001/0808/98-018 - Z-2 від 08.08.2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором було укладено Договори поруки № 2001/0808/98-018 - Р-3 та № 2001/0808/98-018 - Р- 4, за якими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як поручителі зобов`язуються перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику. В договорах поруки місцем проживання відповідачів зазначено квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

28.11.2012 року банк відступив ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» відповідно до Договору факторингу № 15 та Договору про відступлення прав за договором іпотеки свої права вимоги до Позичальника та Іпотекодавця за зобов`язаннями по Кредитним договорам та Іпотечному договору відповідно.

Пункт 12 Іпотечного договору містить застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, зокрема, зазначено, що Іпотекодержатель може обрати один із передбачених у ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» спосіб задоволення своїх вимог. Одним із таких є спосіб шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

У зв`язку з грубим порушенням позичальником умов Кредитного договору, зокрема, неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами Іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 14.04.2017 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 04.05.2017 року позивачем, як законним власником, була здійснена спроба потрапити у власне майно, однак було виявлено, що у ньому незаконно проживає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідно до акту обстеження майна від 04.05.2017 року майно знаходиться у житловому стані, немає жодних видимих пошкоджень, а відповідно до акту обстеження майна від 18.05.2017 року стан цього ж майна встановити не можна, не надано доступ до лічильників газу, води, електричної енергії, внаслідок чого неможливо встановити їх справність та використання відповідно до норм. Вважали, що своїми діями відповідачі порушують їх право власності на зазначену квартиру. Позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності, адже відповідачі чинять перешкоди (відмовляються впустити позивача у свою власність та виселитись), не зважаючи на додержання позивачем всіх законних процедур та на непорушність права власності позивача і презумпцію її правомірності.

Для того, щоб перешкод у здійсненні права користування не було, позивачу необхідно надати постійний безперешкодний доступ до свого майна.

Окрім цього, власність зобов`язує, а позивач не може фізично контролювати додержання обов`язків щодо не завдання шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, отже, створюється реальна загроза порушенню прав не лише позивача, а й третіх осіб і суспільства в цілому.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Як було зазначено, власником майна є не ОСОБА_1 , а позивач. Отже, право користування житлом члени сім`ї ОСОБА_1 , а саме ОСОБА_1 , яка є сестрою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка є матір`ю ОСОБА_1 також втратили.

У зв`язку із чим позивач просив усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» до цього майна, визнати громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , стягнути судовий збір.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18 червня 2019 року позовні вимоги ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» - задоволено частково.

Усунуто перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» у здійсненні права користування майном, а саме: квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу до цього майна.

ОСОБА_2 , визнано такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено право ОСОБА_2 на житло, яке гарантоване ст. 30 Конституції України, ст. 1 Житлового кодексу України. Також вказує, що судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження до розгляду справи, яка перебуває в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова, а саме справи за позовом ОСОБА_1 до ФКП "Комунально-реєстраційні послуги" про визнання протиправним та скасування рішення № 34832881 про державну реєстрацію за ТОВ "ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Посилається на те, що ВАТ «Сведбанк» уклав договір з ТОВ "ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» про відступлення прав за договором іпотеки всупереч вимогам цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення Банком Фактору свого права вимоги заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників, в тому числі згідно витягу з реєстру заборгованості до ОСОБА_1 (а.с.4-11)

Згідно Договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 08.11.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк»,яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклали договір про домовлення, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитним договорам від боржників, що здійснюється на підставі Договору факторингу від 28.11.2012 року № 15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим Договором. (а.с.12-14)

Згідно іпотечного Договору від 08.08.2008 року, з внесеними змінами та доповненнями, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , який є майновим поручителем за виконанням ОСОБА_3 зобов`язань, передбачених кредитним договором від 08.08.2008 року, на забезпечення виконання зобов`язання, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-23).

Згідно Договорів поруки від 28.02.2011 року, укладених між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поручителі зобов`язались перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих позичальнику у вигляді кредиту згідно кредитного договору від 08.08.2008 року (а.с.25- 28)

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.05.2017 року та від 18.03.2019 року вбачається, що позивачу на праві власності, на підставі листа-повідомлення, виданого 11.04.2017 року, видавник ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», свідоцтво № 195 , виданого 28.03.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М., договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2001/0808/98-018, договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить ТОА «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (а.с.29).

Згідно актів про перевірку/огляд майна від 14.05.2017 року та від 18.05.2017 року при виході за адресою спірної квартири представником позивача виявлено в квартирі присутність відповідачів по справі, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в доступі до квартири було відмовлено (а.с.31,32), що не оспорювалось в судовому засіданні сторонами по справі.

При розгляді справи судом встановлено, що згідно витребуваних відомостей із адресно-довідкового бюро про реєстрацію відповідачів в спірній квартирі, що в спірній квартирі зареєстрована лише ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 має інше зареєстроване місце мешкання.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, що належить на праві власності, тому перешкоди мають бути усунені. Відповідач ОСОБА_2 була вселена до спірної квартири та зареєстрована в ній, як член сім`ї колишнього власника квартири - ОСОБА_1 , мала право користування спірною квартирою, в той час коли власником був її син ОСОБА_1 .. У зв`язку із зміною власника квартири та отримання права власності на спірну квартиру позивачем, відповідач ОСОБА_2 втратила право користування спірною квартирою.

Судова колегія частково погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому згідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції, про наявність підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні належним йому майном.

Доводи відповідача про те, договір відступлення права вимоги, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» суперечить вимогам закону - є необґрунтованими, оскільки зазначений договір недійсним не визнано, на цей час ТОВ «ФК «Вектор Плюс» зареєстрований власником спірного нерухомого майна.

Відповідач зазначає про наявність підстав для зупинення провадження у цій справі до вирішення справи за позовом ОСОБА_1 до КП «Комунально-реєстраційні послуги» в особі філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова дійсно перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до КП «Комунально-реєстраційні послуги» в особі філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. Між тим, ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.01.2019 дана позовна заява була залишена без розгляду через неявку в судове засідання позивача.

Доказів того, що на час ухвалення оскаржуваного рішення в провадженні суду перебувала справа, предметом якої було оскарження рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» - суду першої інстанції надано не було.

Оскільки відповідачі заперечують право позивача користуватися належним йому нерухомим майном чинять перешкоди у реалізації права власності, то вірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Між тим, висновків про обґрунтованість позову в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, суд дійшов з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до частини 1статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині 1статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (п. 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; п. 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

В усталеній практиці Верховним Судом України, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 591/3480/15-ц роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVтастатті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина 2статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частини другої статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/19-ц (провадження № 14-298цс19).

Враховуючи зазначене права членів сім`ї колишнього власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для втрати права на житло колишніми членами сім`ї власника цього нерухомого майна.

Такі, висновки колегії суддів відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 641/2647/17.

Матеріали справи не містять доказів того, що визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням є необхідним для захисту прав позивача, який є юридичною особою та не зазначив який чином прагне використовувати житло, в той час, як такий спосіб захисту безумовно є надмірним тягарем для відповідача, яка позбавиться права на єдине житло.

У зв`язку із вищевикладеними рішення в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» про визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 постановлено з порушенням наведених норм.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує частково рішення суду першої інстанції та приймає нову постанову по суті позовних вимог, тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України здійснює розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 379, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18 червня 2019 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» про визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні цих позовних вимог - відмовити.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18 червня 2019 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , та з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС», адреса: м. Київ, пр. Степана Бандери, 28 А, 8 поверх, , судовий збір в розмірі 1600 грн., тобто по 800 гривень з кожної.

В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна