ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/2233/18

Головуючий у першій інстанції - Пархоменко П. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1142/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Євстафіїва О.К.

із секретарем судового засідання - Шапко В.М.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Компенсації за невикористану відпустку, оплату періоду тимчасової непрацездатності та моральної шкоди,

місце ухвалення судового рішення - м. Бахмач Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення - 04 липня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просила визнати незаконним наказ № 10-1 від 31 жовтня 2018 року про звільнення її з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України; поновити її на роботі продавцем продовольчих товарів у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 31 жовтня 2018 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2018 року по день постановлення рішення; компенсацію за невикористані відпустки, компенсацію за період тимчасової непрацездатності, 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. 00 коп.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що 16 травня 2017 року вона та відповідач, яка займалась підприємницькою діяльністю у м.Бахмач Чернігівської області, уклали безстроковий трудовий договір і позивач була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів у магазині в м. Бахмач , із щомісячної оплатою у розмірі мінімальної заробітної плати.

Стверджує, що за час роботи з 16 травня 2017 року по 31 жовтня 2018 року їй не надавалася щорічна відпустка та не були оплачені періоди тимчасової непрацездатності.

2 листопада 2018 року позивач звільнена з роботи за згодою сторін на підставі наказу про звільнення № 10-1 від 31 жовтня 2018 року, з яким вона не ознайомлена, заяву про звільнення за згодою сторін чи з інших підстав не писала, в трудовому договорі зазначила незгоду із звільненням.

Посилається, що в день звільнення розрахунок з нею не проведений, не виплачена компенсація за невикористану відпустку та не оплачені листки непрацездатності за періоди з 25 червня 2018 року по 13 липня 2018 року, з 31 липня 2018 року по 10 серпня 2018 року, з 18 вересня 2018 року по 26 вересня 2018 року.

Позивач наголошує, що вона є одинокою матір`ю, сама виховує неповнолітню дитину, тому безпідставне звільнення негативно вплинуло на матеріальний стан її сім`ї, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагає додаткових зусиль для організації її життя, тому просила стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінила у 2000 грн.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення процесуального права та неправильне застосування матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції не обгрунтовано підстави відхилення її, ОСОБА_1 , доводів про те, що звільнення за згодою сторін не відповідало її внутрішній волі. У надрукованій на комп`ютері заяві рукописну дату звільнення 31.10.20118 р. позивач не писала, проте у призначенні почеркознавчої експертизи суд безпідставно відмовив. На думку позивача, за наявності у трудовому договорі запису про незгоду зі звільненням за згодою сторін, заперечення її, ОСОБА_1 , про написання дати звільнення, суд першої інстанції повинен був призначити у справі почеркознавчу експертизу.

Зазначає, що за відсутності написаної нею дати звільнення відсутні підстави для звільнення з роботи за угодою сторін.

Вказує, що укладений між сторонами спору трудовий договір за формою та змістом відповідає формі трудового договору, затвердженого наказом Міныстерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260. Укладеним між сторонами договором від 16.05.2017 року передбачено, що його розірвання здійснюється у письмовій формі шляхом заповнення та підписання пункту 16 Договору, про необхідність заповнення якого відповідач не заперечувала. Проте, сама ОСОБА_1 у цьому пункті свій підпис не ставила та висловила незгоду із звільненням.

У відзиві на апеляційну скаргу фізична особа-підприємець ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04 липня 2019 року - без змін. Наголошує, що заяву про звільнення ОСОБА_1 підписала і була звільнена з роботи, отримала повний розрахунок, у тому числі і компенсацію за невикористану відпустку, про що свідчить підпис у відомостях, заборгованість відсутня. Позивач надала трудову книжку для заповнення і отримала її. В період непрацездатності та відсутності на роботі позивачеві за усі дні відсутності у повному обсязі виплачувалась заробітна плата. Зазначила, що оскільки у м.Бахмач вона, ОСОБА_2 припинила підприємницьку діяльність, тому пропонувала ОСОБА_1 іншу роботу, проте до роботи позивач не приступала.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

16 травня 2017 року між ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , яка використовує найману працю, укладений трудовий договір (а.с. 4).

За умовами трудового договору ОСОБА_4 прийнята безстроково продавцем продовольчих товарів з щомісячною оплатою праці у розмірі мінімальної заробітної плати.

Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що ОСОБА_2 є фізичною особою - підприємцем, зареєстрованою у встановленому законом порядку та має право на здійснення роздрібної торгівлі хлібобулочними виробами, борошняними та цукровим кондитерськими виробами у спеціалізованих магазинах (а.с. 11).

На підставі наказу № 10-1 від 31.10.2019 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки (а.с. 5).

Зазначені обставини сторонами не заперечувались та не спростовані.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на ст.ст. 36, 83, 235, 237-1 КЗпП України, просила визнати наказ про її звільнення незаконним, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію за невикористані відпустки, оплату тимчасової непрацездатності, а також моральну шкоду.

Ухвалюючи рішеня про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач добровільно підписала заяву про звільнення, чим підтвердила своє волевиявлення на припинення трудового договору за угодою сторін та не спростувала відсутність заборгованості по виплатам при звільненні, тому прийшов до висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення моральної шкоди і середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що при звільнені позивачу було виплачено компенсацію за невикористану відпустку та оплачені періоди тимчасової непрацездатності, що що підтверджується відповідними платіжними відомостями.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції апеляційний суд визнає законним і обґрунтованим, ухваленим з урахуванням усіх обставин справи та наявних у справі і об`єктивно оцінених доказів та з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Верховний суд в Постанові по справі № 273/212/16-ц від 23.01.2018 року зазначив, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

За правилами ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в

строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може

мати місце лише при взаємній згоді про це власника або

уповноваженого ним органу і працівника.

Отже, одностороння відмова позивача від своєї заяви про звільнення не має юридичної сили та не може за своєю суттю скасувати двосторонню домовленість.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує, що 31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 особисто підписала та подала заяву ФОП ОСОБА_2 про звільнення її з роботи за угодою сторін з 31.10.2018 року (а.с. 29). Позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів, що заяву про звільнення вона підписала не добровільно, а під тиском або примусом зі сторони відповідача.

Отже, на переконання апеляційного суду, ОСОБА_1 , свідомо підписавши без зауважень та застережень заяву про звільнення, підтвердила своє волевиявлення на припинення трудового договору за угодою сторін - на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона підписала не заповнений бланк заяви не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджують обставин, які б перешкоджали законності припинення трудових відносин між нею та роботодавцем. оскільки позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів на спростування доведеного відповідачем звільнення позивача з дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що заява на звільнення ОСОБА_1 датована та підписана 31 жовтня 2018 року, а в самому трудовому договорі зроблено застереження «Не згодна», датоване 02 листопада 2018 року (а.с. 4 зворот).

Проте, безпосередньо в трудовому договорі та в трудовій книжці позивача вказана дата звільнення - 31 жовтня 2018 року (а.с. 4 зврот, а.с. 5).

Враховуючи дотримання роботодавцем процедури звільнення позивача з займаної посади, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність порушень з боку відповідача трудових прав ОСОБА_1 .

Твердження апелянта щодо необґрунтованої відмови суду першої інстанції у призначенні судової почеркознавчої експертизи, апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення у справі почеркознавчої експертизи, враховуючи достатність у справі наданих сторонами належних і допустимих доказів, необхідних для вирішення спору. Зважаючи на сукупність обставин справи та наявних у справі доказів, визнання ОСОБА_1 власного підпису на заяві про звільнення, апеляційний суд визнає, що проведення такої експертизи не може вплинути на вирішення спору по суті.

Окрім визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, ОСОБА_1 заявлені вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки та компенсацію за період її тимчасової непрацездатності.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що згідно листків непрацездатності серії АДЗ № 805528 від 27 червня 2018 року, серії АДЗ № 792307 від 10 серпня 2018 року, серії АДЗ № 829240 від 18 вересня 2018 року, ОСОБА_1 , місце роботи кондитерський дім «Вацак» м. Могилів-Подільський Вінницької області, вулиця Третя Гвардійська, б.4,, перебувала на лікуванні в Бахмацькій центральній районній лікарні, КЛПЗ «Чернігівський обласний кардіологічний диспансер» в період з 25 червня 2018 року по 13 липня 2018 року; з 31 липня 2018 року по 10 серпня 2018 року; з 18 серпня 2018 року по 26 вересня 2018 року (а.с. 6-8).

Як убачається з матеріалів справи, а саме відомостей на виплату грошей № 11 та № 12 за червень 2018 року, № 16 та № 19 за липень 2018 року, № 20 та № 21 за серпень 2018 року, № 22 та № 23 за вересень 2018 року, № 24 та № 25 за жовтень 2018 року, позивачу упродовж усього часу її непрацездатності заробітна плата сплачувалась у повному обсязі, і ці обставини в апеляційному суді позивачем не спростовані і не заперечувались (а.с. 32-33, 36-37, 39, 40-41).

Твердження ОСОБА_1 , що при звільненні їй не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки спростовується розрахунком компенсації за 35 днів невикористаної відпустки від 31 жовтня 2018 року та розрахунком компенсації за 20 днів додаткової відпустки за 2017-2018 роки від 31 жовтня 2018 року, згідно яких позивачу за період 2017-2018 рік за 35 днів відпустки було нараховано до виплати 3593 грн. 53 коп. та за 20 днів 2053 грн. 47 коп. (а.с. 30-31).

Отримання позивачем нарахованих за невикористані відпустки коштів підтверджується наявними у справі документальними доказами - платіжними відомостями від 31 жовтня 2018 року і ці обставини позивач в апеляційному суді не спростувала.

Зазначені обставини позивачем не заперечувались ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Виходячи із сукупності досліджених обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Матеріали справи не містять документів, які б об`єктивно і безсумнівно свідчили про порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 трудових прав ОСОБА_1 при звільненні.

Досліджені апеляційним судом обставини та наявні у справі докази не дають підстав для висновку і достовірно не підтверджують порушення відповідачем трудових прав ОСОБА_1 , враховуючи, що відповідачем надано докази виконання вимог трудового законодавства при звільненні позивача, тоді, як позивачем протилежне належними та допустимими доказами не доведено.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівскої області від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: