Справа № 639/3378/19
Провадження № 2/638/3615/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2019 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Штих Т.В.

секретаря Вакула І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Харківська міська рада в особі Служби по справах дітей у Новобаварському районі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

21.05 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей у Новобаварському районі виконавчого комітету міської ради м. Харкова про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Жовтневого районного суду міста Харкова.

Відповідно до ухвали від 22 травня 2019 року вказана справа скерована до Дзержинського районного суду міста Харкова в звязку з порушенням правил підсудності при подачі позовної заяви до Жовтневого районного суду міста Харкова.

В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 12.08.2006 року. На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.05.2011 року шлюб розірвано, від шлюбу залишився малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. У свідоцтві про народження сина у графі батько записаний відповідач. Відповідач не приймає участі в утриманні та у вихованні дитини, не спілкується з нею, самоусунувся із життя дитини, не цікавиться нею.

У зв`язку з викладеним, позивач просить суд позов задовольнити.

У судове засідання позивач ( ОСОБА_1 ), відповідач ( ОСОБА_2 ) та третя особа (Служба у справа дітей) - не з`явилися, просили суд розглянути справу за їх відсутністю.

Службою у справах дітей до суду надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому спростовується надана інформація позивачем ( ОСОБА_1 ). вказується про те, що ним надається утримання дитині (аліменти), про часткову участь у додаткових витратах на дитину (купуючи окуляри, одяг, відвідування з дитиною лікарів тощо). Щодо виховання дитини, то відповідач зазначив, що після розлучення з матір`ю, дитині приділяв увагу, а саме до серпня 2018 року брав в свою нову сім`ю на вихідні дні, на дитячі канікули та займався його розвитком та вихованням.

Щодо висновку Служби у справах дітей, відповідач пояснив, що він був проінформований про час та місце засідання, вже після його проведення, тобто Служба у справах дітей не поспілкувавшись з батьком дитини, не отримавши певних фактів, зробила висновок про позбавлення батьківських прав батька дитини.

З викладених фактів відповідач просив суд не позбавляти його батьківських прав, зазначаючи про те, що він любить дитину, приймає участь у її утриманні і бажає продовжувати спілкуватися з дитиною, як батько.

Сторони повідомлені належним чином про день та час слухання справи, скористались своїм правом та надали заяви, де просили суд розглядати справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України Суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Судом встановлено, що наявний у матеріалах справи висновок Служби у справах дітей від 22.08. 2019 року № 549 не містить належного обґрунтування необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, у ньому наявна лише констатація певних фактів та безпідставний висновок про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина.

Судом у справі не встановлено беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми обов`язками, які б свідчили про його ухилення від виховання своєї дитини і, як наслідок, необхідність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, що, зокрема, відповідатиме інтересам його малолітнього сина ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 150, 155, 164-166 СК України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4-5, 12-13, 76, 81, 258, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Харківська міська рада в особі Служби по справах дітей у Новобаварському районі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав - залишити без задоволення.

Судових збір вважати сплаченим позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апелляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлений 22 жовтня 2019 року.

Позивач : ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач : ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_2 .

Третя особа : Харківська міська рада .

Суддя : Штих Т.В.