Єдиний унікальний номер 227/5572/18 Номер провадження 22-ц/804/2274/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Мальованого Ю.М., Канурної О.Д.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірною бездіяльністю посадових осіб прокуратури області (справа № 227/5572/18, суддя Хандурін В.В., рішення ухвалено в м. Добропілля Донецької області, повне судове рішення складено 22 липня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

18 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірною бездіяльністю посадових осіб прокуратури області.

В обґрунтування позову зазначив, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 21 вересня 2018 року задоволено його скаргу на неправомірну бездіяльність слідчого третього слідчого відділу прокуратури Донецької області Симоняна Р.С . , який не виконав вимоги ст. 220 КПК України щодо розгляду клопотань про вчинення кримінально-процесуальних дій під час досудового розслідування. Зазначив, що на момент звернення до суду з позовом ухвала слідчого судді не виконана.

Крім того, ним подана заява на ім`я прокурора Донецької області від 08 жовтня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення слідчим Симоняном Р .С., передбаченого ст. 382 КК України за невиконання ухвали слідчого судді. Зазначив, що в порушення вимог ст. 214 КПК України, відомості за цією заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань (скорочено - ЄРДР) не внесені та витяг з цього реєстру йому не надано.

Після цього, ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 31 жовтня 2018 року задоволено його скаргу на неправомірну бездіяльність уповноважених службових осіб прокуратури Донецької області, яка полягає в невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення в ЄРДР. Вказана ухвала слідчого судді не виконана.

29 жовтня 2018 року позивач направив своє звернення до прокурора Донецької області про кримінальне правопорушення, скоєне посадовими особами прокуратури області, що пов`язане із невнесенням відомостей до ЄРДР. Ця заява не внесена до ЄРДР, розслідування не розпочато. За скаргою позивача ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 07 грудня 2018 року зобов`язано уповноважених посадових осіб прокуратури Донецької області внести в ЄРДР відомості про злочин за заявою ОСОБА_1 від 29 жовтня 2018 року.

Позивач вказав, що вказана неправомірна бездіяльність прокуратури Донецької області порушує його права, гарантовані Конституцією і Законами України, і цим заподіяна йому моральна шкода, яка полягає в душевному занепокоєнні, глибокій образі. У зв`язку з порушенням його прав, він перебуває в стресовому стані, відчуває себе приниженим і морально подавленим, змушений докладати додаткових зусиль.

Вважає, що підставою для відшкодування моральної шкоди є встановлена ухвалами суду протиправна бездіяльність посадових осіб прокуратури. Відповідальність за протиправні дії чи бездіяльність органів держави покладено на державу, незалежно від вини цих органів.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми Конституції України, ст.ст. 16 ч. 2, 21, 23, 1176, 1173, 1174 ЦК України, позивач просив стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету України 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірною діяльністю та бездіяльністю посадових (службових) осіб прокуратури Донецької області, а також стягнути судові витрати, пов`язані з проїздом в судові засідання різних судів при розгляді його скарг на неправомірну бездіяльність посадових осіб прокуратури Донецької області і в зворотному напрямку до місця проживання, та за відрив від звичайних занять у зв`язку із судовими розглядами в розмірі 560,76 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірною бездіяльністю посадових осіб прокуратури області відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та стягнути на його користь за рахунок коштів з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 10 000 грн. компенсації моральної шкоди, спричиненої протиправною бездіяльністю посадових (службових) осіб прокуратури Донецької області.

В обґрунтування доводів скарги позивач зазначив, що неправомірну бездіяльність посадових осіб прокуратури визнано ухвалами судів. Внаслідок бездіяльності, порушені його права.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

На думку апелянта, він не повинен доводити вину відповідача в душевних стражданнях, спричинених внаслідок порушення своїх прав, як підставу для відшкодування моральної шкоди. Саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачу та відсутні підстав для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-1435цс17 від 27 вересня 2017 року, суди у цивільній справі мали б виходити з презумпції спричинення позивачу моральної шкоди, однак фактично поклали на позивача обов`язок довести наявність у нього душевних страждань з приводу порушення його права, що є неприпустимим з огляду на правову природу такого права.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначив, що спірні правовідносини між сторонами виникали з підстав бездіяльності посадових осіб прокуратури, котрі не вносили відомості про кримінальні правопорушення до ЄРДР, та слідчий Симонян Р.С. не виконав рішення суду від 21 вересня 2018 року, котре набрало законної сили та є обов`язковим для виконання.

Вважає, що він, як позивач, надав вичерпні пояснення відносно порушення його прав та спричинення йому моральної шкоди незаконною діяльністю та бездіяльністю посадових осіб прокуратури, що полягає у порушенні його прав на реєстрацію його заяв про кримінальні злочини у ЄРДР, його права на призначення та на проведення всебічного та об`єктивного розслідування, його права на справедливий суд, передбачене ст. 6 Конвенції 1950 року щодо притягнення винних до відповідальності.

Відповідно до ст.ст. 276 та 280 ЦК України, порушене особисте немайнове право має бути поновлено судом із відшкодуванням моральної шкоди, завданої його порушенням.

Також апелянт зазначив, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на ст. 1176 ЦК України, ігноруючи при цьому його посилання в позові на ст. 1174 ЦК України, та не застосував її при вирішенні справи.

Шкода, завдана фізичній особі незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовуються на підставі ст. 1174 ЦК України, незалежно від вини цієї особи. Відповідно до цієї норми, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу.

Суд першої інстанції проігнорував правові висновки, вказані у постановах ВС від 22 травня 2019 року по справі № 686/20012/18, від 06 лютого 2019 року по справі № 199/6713/14 та інших постановах ВС від 25 липня 2018 року по справі № 638/6944/16-ц, від 22 червня 2017 року по справі № 6 -501 цс 17 щодо застосування ст.ст.1166, 1167, 1176,1173, 1174 ЦК України у спірних правовідносинах.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Утвенко та Борисов проти України» (заява № 45767/09) зазначено, що відмова національних органів влади відкрити кримінальне розслідування вказувала на невиконання державою процесуального зобов`язання щодо забезпечення ефективного розслідування, як це передбачено у статті 3 Конвенції.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року вказано, що правоохоронні органи прийняли заперечення працівників міліції за чисту монету та відмовили в порушенні кримінальної справи проти них попри свідчення заявника та незаперечні тілесні ушкодження. Невнесення відомостей про злочин до ЄРДР можна розцінювати як протидію розкриттю та розслідування злочинів, скоєних самими правоохоронцями».

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року суд дійшов висновку, що сам факт правопорушення має своїм наслідком спричинення моральної шкоди.

(а.с. 165 - 167)

У відзиві на апеляційну скаргу прокуратура Донецької області зазначила, що правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Виходячи зі ст.ст. 2, 203 КПК України, п.1-1 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» факт протиправних дій у кримінальному провадженні підлягає встановленню у кримінально-процесуальному порядку відповідними рішеннями. На теперішній час такі рішення не приймалися.

Ухвали слідчих суддів є формою контролю на стадії досудового розслідування, вони не свідчать про протиправність дій відповідача.

По - перше, вказаними ухвалами дії чи бездіяльність слідчих або прокурорів протиправними не визнавалися, ними лише зобов`язано вчинити певні дії. Про протиправність можна було б стверджувати, якщо існували вироки суду щодо слідчих, прокурорів, якими б останніх визнано винними у службовій недбалості або інших злочинах. За відсутності вказаних судових рішень дії або бездіяльність слідчих та прокурорів не можуть вважатися протиправними.

По - друге, саме по собі задоволення під час досудового розслідування скарг на невнесення відомостей до ЄРДР або не розгляд клопотань, не створює підстав для відшкодування.

Звертаючись зі скаргою в порядку КПК України, особа лише реалізує своє процесуальне право на оскарження. Таке право є відображенням принципу змагальності (ст. 22 КПК України) та оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності (ст. 24 КПК України).

По - третє, сам факт задоволення скарги та зобов`язання внести відомості до ЄРДР вже є достатньою справедливою сатисфакцією й не вимагає додаткової грошової компенсації, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини у справах «Надточій проти України», «Гурепка проти України» тощо.

Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчать про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Будь-яких доказів сталих негативних наслідків від дій відповідача позивачем не надано. В якості шкоди він зазначає абстрактні (неконкретні) явища: душевний неспокій, моральні страждання, стресовий стан тощо, які нічим не підтверджено. Проте, факт заподіяння шкоди має бути встановлений на конкретних фактичних обставинах, а не бездоказових припущеннях позивача (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Подача заяв, скарг, клопотань є правом позивача, а не обов`язком. Прокуратура не може нести відповідальність за особистий вибір позивача, який міг діяти на власний розсуд, зокрема, подавати або не подавати заяви, витратити на них певний час.

Позивач не довів факт протиправних дій або бездіяльності відповідача, конкретні негативні наслідки та причинний зв`язок, а отже підстави для відшкодування йому шкоди відсутні. Прокуратура вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. З огляду на викладене, прокуратура Донецької області просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

(а.с. 172 - 175)

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області не надіслало.

В судове засіданні апеляційного суду сторони або їх представники не з`явилися, але про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 188, 189, 190, 191. 192).

Позивач ОСОБА_1 надіслав до суду апеляційної інстанції заяву в електронному вигляді, в якій просив розглянути справу без його участі, наполягав на задоволенні апеляційної скарги (а.с. 187 - 188).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю позивача та представників відповідачів, оскільки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно приписів ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом, підставою для відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн. позивач навів встановлену наданими ним суду ухвалами слідчих суддів Краматорського міського суду Донецької області від 20 листопада 2018 року, від 31 жовтня 2018 року, від 21 вересня 2018 року та Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 07 грудня 2018 року неправомірну бездіяльність службових осіб (слідчих та прокурорів) прокуратури Донецької області при розгляді заяв і клопотань ОСОБА_1 (а.с. 5, 6, 14, 137)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ці ухвали свідчать лише про оскарження бездіяльності слідчих чи прокурорів щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі заяв ОСОБА_1 про кримінальні правопорушення і необхідність розгляду його клопотання в порядку ст. 220 КПК України і є нічим іншим як реалізація останнім оспорювання процесуальної діяльності слідчого, прокурора, і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як помилково вважає ОСОБА_1

Дії, бездіяльність посадових осіб прокуратури Донецької області при розгляді заяв позивача про кримінальні правопорушення чи клопотань протиправними у встановленому законом порядку наданими і дослідженими судом ухвалами слідчих суддів визнані не були.

Сам факт зобов`язання ухвалою слідчого судді внести відповідні відомості до ЄРДР чи задоволення скарги ОСОБА_1 не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу і не створює підстав для її відшкодування, враховуючи, що права та інтереси позивача були судом цими рішеннями поновлені.

Статтею 303 КПК України передбачено право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Саме, у такій формі здійснюється судовий контроль у цих правовідносинах.

Реалізація ж позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Взагалі, незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які можуть бути ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Суд вказав, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували незаконність дій чи бездіяльності органу прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами розгляду заяв про вчинення кримінального правопорушення, не довів передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України підстав для відшкодування йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком на підставі ст.81 ЦПК України.

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправну бездіяльність (діяльність) органів прокуратури, а тому за умов відсутності інших складових: наявність шкоди, дія (бездіяльність) та причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) та шкодою, для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вищеназваних вимог статей 23, 1167, частини шостої статті 1176 ЦК України, підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відсутні.

Суд також зазначив, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В абзаці 2 пункту 5 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд дійшов беззаперечного висновку про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, незаконності чи протиправності дій посадових (службових) осіб прокуратури Донецької області, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач, а тому й відмовив в задоволенні заявленого позову.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

За приписами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Всупереч тверджень апелянта, суд правильно встановив фактичні обставини справи, виниклим правовідносинам дав належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позову. При вирішенні справи суд належно оцінив докази, надані сторонами, з урахуванням вимог щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, правові висновки суд повно виклав у рішенні та належно їх мотивував.

Апеляційний суд також вважає, що при розгляді справи, суд першої інстанції дотримався принципів верховенства права, змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, роз`яснюючи сторонам їхні процесуальні права та обов`язки, надавши можливість сторонам розпоряджатися своїми права щодо предмету спору, дати їм пояснення, подати заяви, відзиви на позов, долучити письмові докази, заявити клопотання, про що свідчать матеріали цивільної справи.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про порушення норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вимог Конституції України, норм ЦПК України щодо справедливого розгляду справи, принципів верховенства права, змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства суперечить наведеним матеріалам справи, які свідчать про те, що суд розглянув справу з дотриманням зазначених вимог Конвенції, Конституції України, завдань та принципів цивільного судочинства України.

Доводи апелянта про те, що суд неправильно застосував норми матеріального права та процесуального права, не відповідають дійсності, та апеляційний суд їх також відхиляє.

Так, загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 56 Конституції України, згідно якої, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, а також нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Крім того, статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 2005 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Позивач вважав, що бездіяльність прокуратури Донецької області порушує його права, гарантовані Конституцією і Законами України, і цим заподіяна йому моральна шкода, яка полягає в душевному занепокоєнні, глибокій образі. У зв`язку з порушенням його прав, він перебуває в стресовому стані, відчуває себе приниженим і морально подавленим, змушений докладати додаткових зусиль. Моральну шкоду він оцінив у розмірі 10 000 грн.

Для виникнення зобов`язання по відшкодуванню шкоди, відповідно до ст. ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України, вимагається наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст. ст. 77, 81 ЦПК України).

Оскільки для виникнення зобов`язання по відшкодуванню шкоди в порядку ст. 1176, 1167 ЦК України необхідна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Отже, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Належних та допустимих доказів того, що судовим рішенням встановлена вина відповідача та його бездіяльність визнана неправомірною, позивачем не надано, тобто вину відповідача в спричиненні моральної шкоди позивачеві не доведено, а тому суд дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції, дослідивши належним чином надані докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено ні наявності незаконних рішень, ні дій чи бездіяльності визначеного ним кола осіб, ні заподіяння йому моральних страждань, ні причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача шкоди та самою завданою шкодою.

Обставини справи свідчать про те, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності посадових осіб прокуратури Донецької області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі його заяв є реалізацію останнім свого права оскаржувати процесуальну діяльність прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.

Окрім того, сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Таким чином, лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові № 199/1478/17 від 30 січня 2019 року.

Всупереч тверджень апелянта, суд правильно посилався на правові висновки у подібних правовідносинах, що викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі № 454/1460/16-ц (провадження № 61-21192св18), від 13 березня 2019 року по справі № 454/1462/16-ц (провадження № 61-22449св18), від 30 січня 2019 року по справі № 199/1478/17, від 13 лютого 2019 року по справі № 638/1413/17, від 13 червня 2019 року по справі № 554/1870/18-ц та від 26 червня 2019 року по справі № 461/3726/17.

Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на інші правові висновки Верховного Суду, які наведені позивачем в апеляційній скарзі, є зайвими, оскільки вони стосуються інших виниклих правовідносин.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє твердження позивача про те, що при вирішенні справи судом порушено вимоги Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки справу за позовом ОСОБА_1 суд розглянув з дотриманням вимог ст. 6 цієї Конвенції, а незгода з рішенням суду, не свідчить про порушення судом норм Конвенції.

Також суд апеляційної інстанції вважає помилковим посилання апелянта на рішення Європейського суду з прав людини по справі «Утвенко та Борисов проти України» (заява № 45767/09) та у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, оскільки ці рішення стосуються інших справ та інших обставин, за якими було відмовлено в порушенні кримінальних справ.

Однак, як вбачається з витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що долучені до матеріалів цивільної справи за оскаржуваним рішенням, 15 листопада 2018 року за ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду від 31 жовтня 2018 року внесено до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_1 від 08 жовтня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 ч. 2 КК України слідчим прокуратури Симоняном Р.С. (а.с. 49, 97), 17 грудня 2018 року за ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 грудня 2018 року внесено до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_1 від 29 жовтня 2018 року про можливе вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 366, 367 КК України начальником третього слідчого відділу Городницьким Ю.В., ст. 382 КК України слідчим третього відділу Симоняном Р.С., ст. 396 КК України начальником першого слідчого відділу Білоусовим А.Ю. під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000390 від 02.07.2018 (а.с. 98).

Тобто, право позивача щодо оскарження дій чи бездіяльності посадових осіб (слідчих, прокурорів) було реалізовано у спосіб, передбачений законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_1 , оскільки правові підстави для задоволення позову відсутні. Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального і матеріального права, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 липня 2019 року 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2019 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.