Справа № 759/2692/18 Головуючий 1 інстанція- Миколаєць І.Ю.
Провадження № 22-ц/824/8966/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що із 27 листопада 1993 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 09 листопада 2015 року.

Вказував, що спільне майно подружжя розділене між ними рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року.

В той же час, в період шлюбу вони також придбали автомобіль «Peugeot Partner», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та земельну ділянку розміром 0,1003 га для ведення садівництва, кадастровий номер :01:015:0047, розташовану у с/т «Лісове» Дзвінківської сільської ради Васильківського району Київської області. Вказане майно було придбане на ім`я відповідачки ОСОБА_2 в період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу. З огляду на складні стосунки сторін та неможливість спільного володіння і користування вказаним майном, а також на те, що автомобіль є неподільною річчю, він згодний відступити від начала рівності часток подружжя, і розділити майно шляхом виділення йому у власність автомобіля, а у власність відповідачки більш коштовного майна у вигляді земельної ділянки. У зв`язку з наведеним в порядку поділу спільного майна подружжя просив виділити йому у власність автомобіль «Peugeot» модель «Partner», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позов

- 2 -

задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що відповідачка у відзиві на позов визнала факт належності автомобіля і земельної ділянки до спільного майна подружжя і частково визнала позовні вимоги, а відтак у суду були обгрунтовані підстави для задоволення позову. Судом безпідставно відмовлено у задоволенні його клоптання про витребування оригіналів правовстановлюючих документів на спірне майно. Розглядаючи справу і безпідставно відмовивши у позові, суд не вирішив завдань цивільного судочинства та не захистив права позивача.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Хіміч А.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Святошинського районного суду м.Києва як незаконне.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Окончик Д.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони із 27 листопада 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 09 листопада 2015 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року частково задоволено позов ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1420 га за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки :02:004:0036, визнано право власності на 1/2 частину автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», 1991 року випуску, р.н НОМЕР_2 . В решті позову відмовлено.

Також, судом встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , яке видане 04 лютого 2016 року як дублікат свідоцтва НОМЕР_4 від 01 серпня 2015 року, транспортний засіб марки «Peugeot», реєсраційний номер НОМЕР_1 ,

- 3 -

зареєстрований на праві власності за відповідачкою ОСОБА_2 .

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 134751 від 29 грудня 2012 року відповідачка ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення садівництва розміром 0,1003 га з кадастровим номером :01:015:0047, що розташована у с/т «Лісове» Дзвінківської сільської ради Васильківського району Київської області. Вказаний державний акт видано на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 лютого 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки їх недоведеністю. При цьому суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутня інформація про належне на даний час або на час перебування у шлюбі право власності відповідача на автомобіль.

Також, відмовляючи у позові, суд керувався тим, що земельна ділянка не є предметом даного спору.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та зроблені в результаті порушення судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до роз`яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.263 ЦПК).

Згідно положень ст.265 ЦПК України, яка визначає зміст судового рішення, у мотивувальній частині рішення слід наводити фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Ухвалюючи рішення, суд взагалі не зазначив у рішенні встановлені судом обставини щодо предмета спору, тобто не послався на факти, що мають правове значення для вирішення спору і які встановлені судом за результатами дослідження доказів. Зокрема, з урахуванням наданих позивачем копій правостановлюючих документів на автомобіль та земельну ділянку, суд не вказав у рішенні чи придбане дане спірне майно сторонами у шлюбі, чи ні, та відповідно не обгрунтував той чи інший висновок. Хоча саме дані обставини є предметом спору і підлягали встановленню та оцінці судом в ході розгляду справи. Суд не вказав чому відхиляє надані позивачем докази щодо придбання спірного майна в період шлюбу.

Наведене є порушенням норм цивільного процесуального закону та свідчить про недотримання судом визначених у ст.2 ЦПК України завдань та основних засад цивільного судочинства, незаконність і необгрунтованість судового рішення.

Окрім того, пославшись у рішенні на відсутність в матеріалах справи інформації про право власності відповідача на автомобіль, суд залишив поза увагою зміст позовних вимог ОСОБА_1 , який вказував, що спірний автомобіль був придбаний у шлюбі на ім`я відповідачки, а відтак висновки суду про недоведеність наявності у позивача права власност

- 4 -

на транспортний засіб є надуманими та безпідставними, бо авто було зареєстроване на ім`я відповідачки.

Ткож, суд не врахував, що відповідачка подала відзив на позов, в якому визнала факт набуття спірного майна в період шлюбу, проте заперечувала проти запропонованого позивачем порядку його розподілу.

Ці ж обставини відповідчка підтвердила в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду про те, що земельна ділянка не є предметом даного спору, що прямо суперечить змісту позовної заяви, в мотивувальній частині якої позивач чітко обумовив предмет спору, зазначивши про придбання сторонами в період шлюбу автомобіля «Peugeot» та земельної ділянки розміром 0,1003 га, які є власністю подружжя, та вказавши спосіб розподілу цього майна, а саме: виділення йому автомобіля, а відповідачці - земельної ділянки. При цьому позивач додав до позову висновки як про вартість автомобіля, так і про вартість земельної ділянки, що у свою чергу також вказує на наявність спору щодо ділянки.

Колегія суддів зауважує, що відсутність посилань у резолютивній частині позовної заяви на виділення ділянки у власність відповідачки не свідчить про відсутність спору щодо ділянки. Якщо у суду виникали сумніви з цього приводу, то суд мав вжити процесуальних заходів для уточнення чи з`ясування позиції позивача (залишити позов без руху та вказати на недоліки, надати можливість уточнення вимог тощо), чого не зробив, порушивши норми процесуального права (ст.11 ЦПК України), оскільки не сприяв учаснику судового процесу у реалізації ним прав, передбачених цим Кодексом.

На думку колегії суддів допущене судом порушення призвело до обмеження прав ОСОБА_1 на справедливий суд, передбачених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка яка є частиною національного законодавства і згідно ч.1 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В даному випадку розгляд справи неможливо вважати справедливим, оскільки суд не вирішив питання у відношенні позивача щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, підійшовши до вирішення спору занадто формально, що не відповідає одній з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Окрім того, ухвалюючи рішення, суд не керувався приниципом верховенства права, закріпленим у ч.1 ст.8 Конституції України та п.1 ч.3 ст.2 ЦПК України.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи та ухвалене в результаті порушення судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

- 5 -

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.70 СК України у разі поділу спільного майна подружжя їх частки визнаються рівними.

Судом незаперечно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із27 листопада 1993 року по 09 листопада 2015 року.

В період шлюбу сторони придбали наступне майно: автомобіль марки «PeugeotPartner» 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та земельну ділянку для ведення садівництва розміром 0,1003 га у с/т «Лісове» Дзвінківської сільської ради Васильківського району Київської області.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі копіями правовстановлюючих документів: свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 134751, та не заперечуються сторонами.

Оскільки вказане майно є спільною сумсною власністю сторін, то воно підлягає поділу і частки сторін є рівними.

Колегія суддів не може погодитися із запропонованим позивачем порядком розподілу спільного майна, а саме виділення йому автомобіля, а відповідачці - земельної ділянки, оскільки, відповідачка навела суду переконливі доводи щодо її потреб у користуванні автомобілем з огляду на те, що обоє дітей від шлюбу з позивачем проживають разом з нею і вона має необхідність у їх перевезенні для навчання та відпочинку, закупівлі та доставці до їх помешкання продуктів харчування для сім`ї та використання автомобіля для інших потреб. Обгрунтованими в тому числі є доводи відповідачки про те, що автомобіль «MERCEDES-BENZ» р.н НОМЕР_2 , який також є спільною власністю сторін, перебуває у користуванні позивача.

Водночас, суд не може погодитися із запропонованим відповідачкою варіантом розподілу, а саме збільшення її частки у майні і виділення автомобіля у її власність та розподіл земельної ділянки по 1/2 частині, як такі, що не грунтуються на законі.

Згідно ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна одного з подружжя може бути збільшена, якщо з ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які він одержує недостатній для забезпечення їх розвитку та лікування.

Посилаючись на вказані обставини, відповідачка не надала суду доказів про те, що розмір аліментів, які вона отримує від позивача, недостатній для забезпечення розвитку малолітньої дитини (інша дитина сторін повнолітня) і це у свою чергу дає підстави для збільшення її частки у спільному майні.

За таких обставин, суд вважає за необхідне розподілити спільне подружнє майно шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину автомобіля і земельної ділянки.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачку витрати позивача на оплату судового збору за подання позову та апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

- 6 -

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17 квітня 2019 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити частково.

Розділити майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину автомобіля марки «Peugeot» модель «Partner», тип транспортного засобу - загальний легковий універсал-В, 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєсраційний номер НОМЕР_1 та 1/2 частину земельної ділянки для ведення садівництва розміром 0,1003 га з кадастровим номером :01:015: 0047 , розташовану у с/т «Лісове» Дзвінківської сільської ради Васильківського району Київської області.

В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1140 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: