Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 504/3863/15-ц

провадження № 61-36296св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів:

Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С., від 10 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 1992 року він разом із

ОСОБА_2 проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира хоча і належить йому на праві особистої приватної власності, проте є спільним сумісним майном подружжя, оскільки вартість цієї квартири за час спільного проживання з відповідачкою значно збільшилась за рахунок спільних коштів. Вказував, що з 13 квітня 2017 року

ОСОБА_2 є також власником 1/8 частки житлового будинку

з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , про що йому стало відомо лише у 2015 році. Вважав, що вказана частина житлового будинку

є також спільним сумісним майном подружжя, оскільки набута за час спільного проживання з відповідачкою. Проте, ОСОБА_2 має намір відчужити належну їй частку у вказаному будинку без його згоди за заниженою ціною, чим порушуються його права.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/16 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 .

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , в якому, посилаючись

на ті самі фактичні обставини, вказувала, що з червня 1993 року вона проживає разом з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу

у квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира була приватизована у 2001 році у рівних частках ОСОБА_1 та його матір'ю - ОСОБА_4 , яка, у свою чергу, за договором дарування від 31 серпня 2009 року подарувала належну їй частку ОСОБА_1 . Таким чином, право власності на всю квартиру було оформлено на ОСОБА_1 , проте вказане нерухоме майно

є спільною сумісною власністю подружжя, так як вона у цій квартирі проживає з 1993 року і за цей час її вартість значно збільшилась за рахунок спільних коштів.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд: встановити факт проживання її та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу

з червня 1993 року по день ухвалення рішення суду у цій справі; визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; припинити право спільної сумісної власності подружжя на вищевказану квартиру; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку спірної квартири; визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області

від 30 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об'єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області у складі

судді Доброва П. В. від 24 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з червня 1993 року по

24 лютого 2017 року. Визнано квартиру

АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

на квартиру АДРЕСА_1 . Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 . Визнано

за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 , як на частку

у спільному сумісному майні подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що 1/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, оскільки нею приватизовано цю частку житлового будинку на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому частка у житловому будинку не є спільним сумісним майном подружжя та не підлягає поділу.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 та визнаючи за нею право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що вказана квартира хоча і була особистою приватною власністю

ОСОБА_1 , проте її вартість за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін у справі, що ними визнається, значно збільшилась за рахунок спільних коштів, а тому є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задоволено. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 лютого 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким

у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу та визнання права власності на частину квартири відмовлено.

Скасовуючи рішення районного суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції розглянув спір без залучення до участі у справі власника спірної квартири - ОСОБА_3 , який набув право власності на цю квартиру за договором купівлі-продажу від 04 лютого 2013 року, укладеного з ОСОБА_6 , який, у свою чергу, набув право власності на спірну квартиру за нотаріальним посвідченим договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 жовтня 2011 року, укладеного з ОСОБА_1 . Таким чином, районний суд розглянув спір без залучення до участі у справі відповідача, власника спірної квартири ОСОБА_3 ,

до якого ОСОБА_2 вимог не пред'являла, а суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного розгляду в силу свої повноважень позбавлений можливості залучати до участі у справі нових осіб.

При цьому апеляційний суд зазначив про зловживання своїми процесуальними правами ОСОБА_1 , який звернувся саме до Комінтернівського районного суду Одеської області із штучним позовом, що надало можливість ОСОБА_2 пред'явити зустрічний позов за місцем розгляду первісного позову, а не звернутися, у разі дійсного порушеного права, до Южного міського суду Одеської області за місцезнаходженням спірного нерухомого майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення районного суду залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Комінтернівського районного суду Одеської області.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що сторони у справі визнали, що з червня 1993 року до ухвалення скасованого апеляційним судом рішення районного суду проживали

у спірній квартирі однією сім`єю як жінка та чоловік без шлюбу. У зв`язку з цим у неї, як жінки, яка проживає з 1993 року однією сім`єю з чоловіком, виникло право власності на спірне майно ще у 1993 році і вказане право не може бути обмежене будь-якими правами інших осіб. ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 ніколи не проживали у спірній квартирі, жодного майна у ній не мають, а тому ті зобов'язальні права, які вони вважають порушеними з боку її чоловіка - ОСОБА_1 , не можуть порушувати її права на нерухоме майно або на 1/2 частину цього майна.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване

рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано 28 травня 1993 року, про що в Книзі реєстрації актів цивільного стану населення було вчинено запис від 28 травня 1993 року за № 508.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнали, що з червня 1993 року та

до теперішнього часу проживають однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 09 лютого 2001 року товариством з обмеженою відповідальністю птахофабрики «Чорноморська», згідно з розпорядженням керівника органу приватизації

за № 55 від 09 лютого 2001 року квартира

АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки) ОСОБА_1 , позивачу за пред'явленим позовом, та його матері - ОСОБА_4 .

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування частки

квартири від 31 серпня 2009 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , останньому на праві приватної власності стала належати вся квартира АДРЕСА_1 .

11 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого останній отримав у борг 283 200 грн, що еквівалентно 35 400 доларів США, на строк до 11 квітня 2011 року. 18 квітня 2011 року до вказаного договору було внесено зміни щодо строку повернення позики, а саме до 18 жовтня 2011 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики, між сторонами зазначеного договору у той самий день було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_6 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

11 жовтня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого до іпотекодержателя ОСОБА_6

у позасудовому порядку перейшло право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

04 лютого 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу № 102 по АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано 04 лютого

2013 року.

Тобто власником спірної квартири ще до пред'явлення позову був

ОСОБА_3 .

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За таких обставин, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що суд першої інстанції розглянув спір без залучення до участі у справі власника спірної квартири - ОСОБА_3 , який набув право власності на цю квартиру за договором купівлі-продажу від 04 лютого 2013 року, укладеного з ОСОБА_6 , який, у свою чергу, набув право власності на спірну квартиру за нотаріальним посвідченим договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 жовтня 2011 року, укладеного з ОСОБА_1 .

Таким чином, районний суд розглянув спір без залучення до участі

у справі відповідача, власника спірної квартири ОСОБА_3 , до якого ОСОБА_2 вимог не пред'являла. Положення норм ЦПК України

2004 року не надають апеляційному суду право на залучення до участі

у справі нових осіб.

При цьому колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про зловживання ОСОБА_1 своїми процесуальними правами, який звернувся саме до Комінтернівського районного суду Одеської області із штучним позовом, а по суті з позовом не про захист свого порушеного права, а про захист права саме ОСОБА_2 (зміст позовної заяви), що надало їй можливість пред'явити зустрічний позов за місцем розгляду первісного позову, а не звернутися, у разі дійсного порушеного права, до Южного міського суду Одеської області за місце знаходженням спірного нерухомого майна, що є вимогою виключної підсудності (стаття 114 ЦПК України 2004 року).

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного рішення апеляційного суду не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник