Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4533/18 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 3 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/4533/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із даним позовом, у якому просили припинити право власності ОСОБА_3 на 1/8 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , стягнути з позивачів на користь відповідача компенсацію вартості 1/8 частини вказаної квартири, визнати за останніми право власності на 1/16 частину спірної квартири. Позовні вимоги мотивували тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 5/8 частин вищевказаної квартири, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 1/8 частина квартири. Відповідно до рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08.08.2016 ОСОБА_3 належить 1/8 частина спірної квартири. Оскільки тривалий час між сторонами існують неприязні відносини, які унеможливлюють спільне володіння та користування вказаною квартирою, тому позивачі звернулися до суду з вказаним позовом. Вважають, що право власності відповідача на 1/8 частину квартири може бути припинене на підставі ст. 365 ЦК України з відшкодуванням їй грошової компенсації в розмірі 24 960 грн. Будь-якої шкоди інтересам відповідача завдано не буде, оскільки чоловік відповідача забезпечений житлом.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 24 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та вважає що воно є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не мотивував у чому саме буде полягати істотність шкоди завданої співвласнику майна у разі припинення його права власності на 1/8 частки спірної квартири. Поза увагою суду залишилося і те, що спірна квартира має загальну площу 62,64 кв.м., з якої житлова 45,3 кв.м. та відповідно до частки відповідача у спільному майні становить лише 7,83 кв.м. загальної площі та 5,66 кв.м. від житлової площі, яку виділити в натурі неможливо. Отже, частка відповідача є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування неподільним майном співвласниками є неможливим, а позивачем внесена вартість частки ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду, що узгоджується із вимогами ч.2 ст.365 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 належить 5/8 частини квартири АДРЕСА_2 , відповідно до договору дарування квартири від 19.11.2015, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Поліщук А.І. за №810 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.04.2018, за №109. ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Мокрецькою О.О. за реєстровим номером 108, на праві приватної власності належить 1/8 частина квартири, яка знаходиться за вищевказаною адресою. Право ОСОБА_3 на 1/8 частину спірної квартири також підтверджується рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08.08.2016, яке ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 10.10.2016 залишено без змін та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_3 на праві власності належить 1/8 частина квартири АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції обґрунтував свою позицію тим, що позивачем не надано суду доказів, що підтверджують наявність зареєстрованого житла або його частки за відповідачем, крім того, у ОСОБА_3 перебуває на утриманні малолітня дитина. А тому, позбавлення відповідача права власності на 1/8 частки спірної квартири із присудженням її компенсації за вказану частку у розмірі 24960 грн завдасть істотної шкоди її інтересам.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що відповідно до технічного паспорту від 14.02.2007, квартира АДРЕСА_2 складається з трьох житлових кімнат, площею 10,4 кв.м., 17,5 кв.м. та 17,4 кв.м. Крім того, в квартирі наявна кухня площею 5,5 кв.м., ванна кімната площею 2,1 кв.м., туалет площею 1,1 кв.м., коридор 7,8 кв.м. та балкон 0,84 кв.м. З метою компенсації належної ОСОБА_3 1/8 частки у праві спільної власності на квартиру, ОСОБА_2 звернувся до ФОП ОСОБА_5 для надання висновку про вартість спірної квартири. Відповідно до звіту про оцінку майна вартість квартири АДРЕСА_3 складає 199 680 грн. АДРЕСА_4 вартість 1/8 частки трикімнатної квартири, загальною площею 62,64 кв.м. складає 24 960,00 грн. ОСОБА_6 на депозитний рахунок Корольовського районного суду м. Житомира було внесено грошові кошти в сумі 24 960 грн.

ОСОБА_3 не погоджується на припинення її частки у праві власності на спірну квартиру у зв`язку з тим, що таке припинення завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки іншого житла у неї немає та на її утриманні перебуває малолітня дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Частиною 1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).

При цьому, для припинення частки у спільному майні достатньо наявності однієї з підстав, передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, а також попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Конвенцією про права дитини передбачено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, §40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач з дитиною проживають постійно у спірній квартирі на законних підставах, іншого житла на момент подання позову про припинення права власності у останньої немає, тому є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому, апеляційний суд повинен встановити, чи відповідатиме позбавлення права власності відповідача на її частку у квартирі, критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач не аргументував співрозмірність припинення права власності відповідача на її частину квартири відповідній його меті.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), Житомирський апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції і відхиляє решту аргументів позивача, як явно необґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 367 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції. У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 22 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді