Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 583/3495/16-ц

провадження № 61-33147св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Грунська сільська рада Охтирського району Сумської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Грунська сільська рада Охтирського району Сумської області, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 29 травня 2017 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А. , Хвостика С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Грунська сільська рада Охтирського району Сумської області, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 26 травня 1990 року до 22 вересня 2015 року вона та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 1993 року за спільні кошти придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Спірна квартира була оформлена на відповідача без визначення ідеальних часток подружжя.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 заявив, що вона ніякого права на квартиру не має.

ОСОБА_5 вважала, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 , уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину ізольованої трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , зі складовими у виді: коридору 1 площею 10,6 кв. м, кухні 2 площею 9,4 кв. м, котельної 3 площею 4,1 кв. м, ванної 4 площею 3,7 кв. м, коридору 5 площею 1,1 кв. м, туалету 6 площею 0,9 кв. м, жилої кімнати 7 площею 12,8 кв. м, жилої кімнати 8 площею 9,9 кв. м, жилої кімнати 9 площею 26,2 кв. м, сіни ІІІ площею 9,7 кв. м, кладової ІV площею 5,4 кв. м; господарських споруд та надвірних будівель у виді: ганку а2, навісу а4, сараю Б, погребу Г, убиральні Ж, колодязю к, огорожі № 1-2 вдовж АДРЕСА_2 з воротами і хвірткою та 1/4 частину паркану з плоского шиферу на території подвір`я будинковолодіння (домогосподарства) по АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 березня 2017 року у складі судді Плотникової Н. Б. позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину ізольованої жилої трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 93,8 кв. м, житловою площею 48,9 кв. м, зі складовими у виді: коридору 1 площею 10,6 кв. м, кухні 2 площею 9,4 кв. м, котельної 3 площею 4,1 кв. м, ванної 4 площею 3,7 кв. м, коридору 5 площею 1,1 кв. м, туалету 6 площею 0,9 кв. м, жилої кімнати 7 площею 12,8 кв. м, жилої кімнати 8 площею 9,9 кв. м, жилої кімнати 9 площею 26,2 кв. м, сіни ІІІ площею 9,7 кв. м, кладової ІV площею 5,4 кв. м; господарських споруд та надвірних будівель у виді: ганку а2, навісу а4, сараю Б, погребу Г, убиральні Ж, колодязю к, огорожі № 1-2 за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 2 974,12 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_5 , суд першої інстанції, застосувавши норми СК України, виходив із того, що спірне майно набуте сторонами підчас шлюбу, належним чином оформлене та зареєстроване, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач, не маючи відповідних документів, що посвідчують її право власності на спірну квартиру, не має права розпоряджатися своєю часткою, тому її права підлягають захисту в судовому порядку.

При цьому суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , зазначив, що останній є неналежним відповідачем у справі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 29 травня 2017 року Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Собини П. М. задоволено частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 березня 2017 року скасовано в частині визнання права власності на 1/2 частину господарських споруд і надвірних будівель та розподілу судових витрат, відмовлено у задоволенні цих позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 1 982,75 грн за розгляд справи в суді першої інстанції, 350 грн на відшкодування витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 349,59 грн на відшкодування судового збору за апеляційний розгляд справи.

В іншій частині апеляційна скарга доводів не містила.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на 1/2 частину господарських споруд і надвірних будівель, апеляційний суд виходив із того, що згідно з договором купівлі-продажу відповідачем разом з квартирою не були придбані сарай Б та погріб Г, при цьому сарай є надвірною будівлею всього будинку.

Інші прибудови та надвірні будівлі, зокрема: ганок а2, навіс а4, убиральня Ж, колодязь к, огорожа № 1-2, побудовані сторонами самовільно, не прийняті до експлуатації, не узаконені та не зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як приналежність до спірної квартири. Без належного оформлення права власності на це майно за власником квартири останнє не може бути предметом судового поділу як майна подружжя згідно з вимогами статей 60, 70 СК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 583/3495/16-ц з Охтирського міськрайонного суду Сумської області.

У вересні 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що матеріали інвентаризаційної справи містять технічну документацію, згідно з якою станом на 1992 рік до спірної квартири також належали: ґанок а2, навіс а4, сарай Б, погріб Г, убиральня Ж, колодязь к, огорожа № 1-2, які розташовані по АДРЕСА_2 станом на 1992 рік і підтверджені за наслідками проведення технічної інвентаризації у 2017 році, тому не є самочинними об`єктами будівництва.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2017 року представник ОСОБА_3 - адвокат Собина П. М., подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка відповідно до статті 70 СК України є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Установивши, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі, між ними відсутній шлюбний договір, а також будь-яка домовленість про поділ майна, спірна нерухомість є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки протилежного ОСОБА_3 не доведено, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної квартири у порядку поділу майна подружжя.

При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що згідно з договором купівлі-продажу жилого будинку від 15 квітня 1993 року ОСОБА_6 купив у Охтирського РПО «Сільгоспхімія» квартиру АДРЕСА_1 . Ця квартира складається з коридора - 10, 6 кв. м, кухні - 9,4 кв. м, котельні - 4,1 кв. м, ванної - 3,7 кв. м, коридору - 1,1 кв. м, туалету - 0,9 кв. м, жилої кімнати - 12,8 кв. м, жилої кімнати - 9,9 кв. м, жилої кімнати - 26,2 кв. м, сіней - 9, 7 кв. м, кладової - 5,4 кв. м, що становить 1/2 ідеальної долі. Зазначений будинок з надвірними будівлями (сарай) належить Охтирському РПО «Сільгоспхімія» на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Охтирським МБТІ 13 листопада 1992 року за реєстром № 826.

Отже, відповідачем разом з квартирою не були придбані прибудови та надвірні будівлі, оскільки вони побудовані сторонами самочинно і не прийняті до експлуатації та не зареєстровані. Крім того, сарай є надвірною будівлею всього будинку.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5 , відмовивши в частині визнання права власності на 1/2 частину господарських споруд і надвірних будівель.

Посилання у касаційній скарзі на те, що ганок а2, навіс а4, убиральня Ж, колодязь к, огорожа № 1-2, не є самочинними об`єктами будівництва не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи та направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова