Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

10.10.2019 Справа №607/14525/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

у складі головуючого судді Грицай К.М.,

за участю секретаря судового засідання Стус К.І.,

учасників справи: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, у якому просить здійснити поділ кімнати, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частину кімнати АДРЕСА_2 . Обґрунтовує свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 13 лютого 2010 року, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2018 року розірвано. За час перебування у шлюбі вони набули спільне нерухоме майно - кімнату АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2012 року, проте, відповідач у добровільному порядку відмовляється здійснити поділ майна.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримала та просить задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав, тому, на підставі вимог ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проведення заочного розгляду справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення.

Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 лютого 2010 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2018 року.

Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Під час спільного подружнього життя ОСОБА_3 придбано кімнату АДРЕСА_2 , загальною площею 15,2 кв.м., житловою площею 14,5 кв.м., що становить 3/1000 (три тисячних) ідеальних часток будівлі гуртожитку, а саме: 132-1 житлова кімната пл.14,5 кв.м, 132-2 кладова пл..0,7 кв.м., згідно договору купівлі-продажу від 11.04.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №2327

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою подружжя дане майно розділено не було, позивач звернулась з вимогою до відповідача про поділ даного майна, дізнавшись про порушення її права.

Відповідачем не було подано доказів, що вказане майно було придбане за кошти, що належать йому особисто.

Поряд з тим, позивачем в судовому засіданні не доведено обставин для збільшення частки у спільному майна подружжя, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що участь відповідача в утриманні та вихованні дитини та розмір коштів, які він сплачує з цією метою, недостатні для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування. Лише та обставина, що на утриманні позивачки перебуває неповнолітня дитина не є достатньою підставою для відступлення від рівності часток подружжя у спільному майні.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Частинами 4 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Враховуючи, що відповідач згоди на присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на кімнату не надав, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступлення від рівності часток подружжя у праві власності на кімнату, остання має бути поділена між сторонами порівну, за сторонами має бути визнано право спільної часткової власності на 1/2 частку кімнати кожному.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

На підставі наведеного, суд вважає, що право власності позивача порушено відповідачем, тому позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до часткового задоволення шляхом поділу набутого під час шлюбу між сторонами майна та визнання за нею права власності на 1/2 частку кімнати за АДРЕСА_2 , загальною площею 15,2 кв.м., житловою - 14,5 кв.м. та становить 3/1000 (три тисячних) ідеальних часток будівлі гуртожитку, а саме: 132-1 житлова кімната пл.14,5 кв.м, 132-2 кладова пл..0,7 кв.м., в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відмовивши у задоволенні решти позовних вимог.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_3 768 грн. 40 коп. судового збору в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.392 Цивільного кодексу України, ст.ст.60, 63, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя- задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину кімнати АДРЕСА_2 , загальною площею 15,25 кв.м, жилою площею - 14,5 кв.м та становить 3/1000 (три тисячних) ідеальних часток будівлі гуртожитку, а саме: 132-1 житлова кімната пл.14,5 кв.м, 132-2 кладова пл..0,7 кв.м., в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Стягнути із ОСОБА_3 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору в дохід держави.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено та підписано суддею 18 жовтня 2019 року.

Головуючий суддяК. М. Грицай