Дата документу 02.07.2019
Справа № 334/6541/16-ц
Провадження № 6/334/188/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Лиходід А.В., розглянувши матеріали подання державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції Бахшиєва Владислава Олеговича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника до виконання зобов`язань за рішенням суду, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції Бахшиєв В.О. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань за рішенням суду боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в обґрунтування якого зазначив, що на виконанні у Дніпровському ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 334/6541/16-ц, виданого 01.06.2017 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики у розмірі 147309,96 грн.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», виконавцем були винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень та направлено до відома та до виконання сторонам виконавчого провадження.

Згідно відповіді УПФУ встановлено, що боржник пенсію не отримує, а також за трудовими та цивільно - правовими договорами не працює, згідно відповіді ДПС за боржником не зареєстровано розрахункові рахунків, відкриті у банках, згідно довідки користувача бази даних АІС «Автомобіль» за боржником транспорті засоби не зареєстровано. Вжитими діями державного виконавця встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у боржника ОСОБА_1 відсутнє нерухоме майно.

Державним виконавцем здійснено неодноразові виходи на дільницю для перевірки майнового стану боржника, але двері за зазначеною у виконавчому документі адресою ( АДРЕСА_2 ) ніхто не відчиняв, у поштовій скриньці боржника було залишено вимогу державного виконавця.

На неодноразові виклики з`явитися на особистий прийом до державного виконавця для сплати боргу за вищевказаним виконавчим документом або надання підтверджуючих документів про сплату, боржник до Дніпровського ВДВС міста Запоріжжя не з`явився. Боржником сума боргу не сплачена. Станом на теперішній час виконавче провадження так і не виконано. Боржником жодних заходів не вживається щодо виконання рішення суду, а тому у державного виконавця є підстави вважати, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) маючи право виїзду за межі України може суттєво погіршити справи щодо виконання зобов`язання в цілому так як боржник не прагне розрахуватися з зазначеним боргом, у зв`язку з чим державний виконавець вимушений звернутись з вказаним поданням до суду.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі надані докази в сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Положеннями статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом та розгляду справи судом першої інстанції, встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках: якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (пункт 2 частини першої); якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань (пункт 5 частини першої); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (пункт 8 частини першої).

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що згаданий Закон передбачає декілька підстав та умов, за яких можливе обмеження права громадянина України на виїзд за кордон, при цьому не передбачена необхідність наявності одночасно всіх підстав, вони є окремими та самостійними. Зокрема, пункт 2 частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає три окремих випадки обмеження громадянина України у виїзді за кордон, а саме: до виконання зобов`язань; до розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках; до забезпечення зобов`язань заставою.

Згідно із статтею 18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, перелік яких зазначено у вказаній статті.

Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ч.4 ст. 18 Закону, вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до частини першої статті 441 Цивільного процесуального кодексу України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій знаходиться виконавче провадження № 55140069 з примусового виконання виконавчого листа № 334/6541/16-ц, виданого 01.06.2017 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя на підставі заочного рішення від 12.04.2017 року, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики від 10.07.2013 року у розмірі 147309,96 грн.

01.06.2017 року по вказаному рішенню було видано виконавчий лист.

14.11.2017 року старшим державним виконавцем Ленінського ВДВС ЗМУЮ Дзюбою І.В. було відкрито виконавче провадження № 55140069 за вказаним виконавчим листом про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 147309,96 грн.

Положеннями ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що к опії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Серед долучених до подання матеріалів наявна копія поштового конверту, адресованого на ім`я боржника ОСОБА_1 , з адресою місця мешкання боржника: АДРЕСА_3 (хоча у виконавчому листі адресою реєстрації зазначена адреса: АДРЕСА_1 ), який повернувся на адресу виконавчої служби 22.12.2017 року. У поданні державний виконавець не зазначає, який саме документ надсилався боржнику за вказаною адресою.

Таким чином, посилання заявника на те, що ОСОБА_1 був обізнаний про існування Постанови про відкриття виконавчого провадження, свого підтвердження не знайшло.

Крім того, з матеріалів подання вбачається, що про ймовірність мешкання боржника за адресою: АДРЕСА_3 , державному виконавцю стало відомо лише на підставі заяви стягувача ОСОБА_2 від 13.02.2018 року, де він вказував, що боржник проживає за адресою своєї дружини: АДРЕСА_3 . Однак докази того, що для встановлення достовірності вказаних даних державним виконавцем було здійснено відповідні запити до уповноважених установ відсутні.

Посилання державного виконавця на той факт, що ним за адресою мешкання боржника неодноразово здійснювались виходи, не підтверджується матеріалами виконавчого провадження, оскільки серед долучених до подання документів присутні лише два акта державного виконавця, датовані 21.02.2018 року, а саме, акт про те, що для перевірки майнового стану боржника при виході на дільницю за адресою: АДРЕСА_3 було встановлено, що двері ніхто не відчинив, а тому перевірити майновий стан боржника немає можливості; акт від 21.02.2018 року, складеного державним виконавцем за місцем реєстрації боржника, останній зі слів матері, за вказаною адресою не мешкає протягом одного року, що підтвердили сусіди: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 169888990 від 10.06.2019 року, за боржником ОСОБА_1 нерухоме майно не зареєстровано.

21.03.2019 року державним виконавцем ОСОБА_5 О. було направлено запит до АІС «Автомобіль» про наявність зареєстрованих на ім`я боржника транспортних засобів, згідно відповіді якого за ОСОБА_1 будь-яких транспортних засобів не зареєстровано.

Згідно запитів державного виконавця від 30.05.2019 року до ДФС України та ПФУ, встановлено, що боржник пенсію не отримує, а також за трудовими та цивільно-правовими договорами не працює, за боржником не зареєстровано розрахункові рахунки, відкриті у банках.

Положеннями ч.8 ст.48 Закону встановлено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Однак, державним виконавцем не надано доказів в підтвердження дотримання ним вимог частини 8 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» щодо здійснення перевірки наявності відкритих рахунків на ім`я боржника у банківських установах.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що державними виконавцями, у провадженні яких перебувало вказане виконавче провадження, не було вжито достатніх дій, спрямованих на встановлення місця знаходження боржника, виявлення належного боржникові майна, арешту вказаного майна тощо, передбачених ст.ст. 18, 36 Закону України «Про виконавче провадження».

Також суд звертає увагу на те, що про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду державний виконавець повідомляє боржника, проте серед наданих документів, відсутні докази, що державним виконавцем були виконані вказані вимоги закону.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно до положення частини 3 статті 13 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування.

Законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Таким чином, сама по собі наявність невиконання зобов`язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що в поданні державного виконавця лише зазначено про наявність невиконаних боргових зобов`язань ОСОБА_1 та на наявність заборгованості, однак не надано доказів факту умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань, встановлених рішенням суду, що є підставою для відмови у задоволенні подання.

Керуючись ст. ст. 3, 7, 10, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції Бахшиєва Владислава Олеговича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 до виконання ним зобов`язань, покладених рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2017 року (справа № 334/6541/16-ц, провадження №2/334/797/17) відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Особа, без участі якої було постановлено ухвалу, має право подати апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: Турбіна Т. Ф.