ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 749/443/19

Головуючий у першій інстанції Шаповал З. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1276/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

сторони:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 01 серпня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

У С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося з позовом до суду, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 17 357,11 грн за кредитним договором № б/н від 19.05.2008 та судові витрати у розмірі 1 921 грн.

Позов обґрунтовувало тим, що відповідачка звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 19.05.2008, згідно якої отримала кредит у розмірі 16 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі та надало відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідачка в порушення умов кредитного договору, ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, зобов`язання за вказаним договором не виконала та не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що відображено у розрахунку заборгованості за договором, у зв`язку з чим, станом на 25.03.2019 утворилась заборгованість у розмірі 17 357,11 грн, яка складається з:

0,00 грн заборгованість за тілом кредиту;

833,99 заборгованість за простроченим тілом кредиту;

0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками;

12 408,50 грн нарахована пеня за прострочене зобов`язання;

3 050,00 грн нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн;

250 грн штраф (фіксована частина);

814,62 грн штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 01.08.2019 у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, посилаючись на незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем надані належні та допустимі докази у справі, зокрема, розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору, і відповідачем ці докази не спростовані.

Зазначає, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та Банком договір, що підтверджується її підписом у заяві.

Заявник вказує, що Банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, тому місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Наголошує, що оскаржуваним рішенням районний суд не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а й наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та в цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію, сформульовану Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17), виходив з того, що правові підстави для стягнення з відповідачки нарахованої позивачем суми, пені, штрафів та заборгованості за простроченим тілом кредиту, що є прихованими процентами за користування кредитом, відсутні.

З висновком районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» погоджується апеляційний суд, однак такого висновку суд першої інстанції дійшов із помилкових мотивів.

Судом у справі встановлено, що 19.05.2008 ОСОБА_1 було підписано заяву, в якій у розділі «Банківські послуги (заповнюється банком)» проставлено відмітки у графі «кредитна картка Універсальна, валюта грн, кредитний ліміт у сумі 1 000 грн» (а.с. 9).

29.05.2008 ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій своїм підписом підтвердила, що з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна. 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена (а.с. 10).

Як зазначалось вище, позов про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, банк обґрунтовував тим, що відповідачка отримала кредит у розмірі 16 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок саме згідно вищевказаної заяви від 19.05.2008. Розмір відсотків за користування кредитом, кінцевий термін повернення кредитних коштів позивачем не зазначено.

Згідно наведеного Банком у позові та доданого до позовної заяви розрахунку розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 19.05.2008 станом на 25.03.2019 становить 17 357,11 грн і складається з: 0,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 833,99 заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 12 408,50 грн нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 3 050,00 грн нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 1 064,62 грн заборгованість по судовим штрафам (250 грн штраф (фіксована частина), 814,62 грн штраф (процентна складова)).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Доказами є будь-яки фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, кожна сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивач та відповідач). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює докази належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» між ним та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 , дата відкриття 26.03.2014, термін дії до 01/18 (а.с. 62).

При цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 по її заяві від 19.05.2008 була видана будь-яка кредитна картка, строк її дії, встановлення на неї кредитного ліміту, а також використання відповідачкою кредитних коштів.

Дані щодо видачі інших кредитних карток в період з моменту підписання ОСОБА_1 заяви від 19.05.2008 до 26.03.2014 матеріали справи також не містять.

Відсутні докази й того, що кредитна карта № НОМЕР_1 від 26.03.2014 була видана відповідачці саме за її заявою від 19.05.2008, а не за будь-яким іншим кредитним договором.

Таким чином, довідка банку з інформацією щодо отриманої відповідачем кредитної картки, не може вважатись належним та достовірним доказом в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України.

Надана Банком виписка з карткового рахунку за період з 01.08.2014 по 01.05.2018 також не містить даних про фактичне використання кредитних коштів відповідачкою у період з 19.05.2008 до 01.08.2014 (а.с. 88-90).

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачем надані належні та допустимі докази у справі, зокрема, розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору, і відповідачем ці докази не спростовані, оскільки розрахунок заборгованості сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, так як нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити судом.

Оцінюючи доводи позивача про те, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та Банком договір, що підтверджується її підписом у заяві, колегія суддів вважає за необхідне дотриматися правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, ухваленій в аналогічних правовідносинах, зміст якої зводиться до того, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), та, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи, що переглядається, колегія суддів не встановила.

Крім того, наданий до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що за твердженням позивача розміщений в архіві Умов та правил надання банківських послуг на сайті https://privatbank.ua/terms, не містить реквізитів та дати їх затвердження (а.с. 11-25), а в апеляційній скарзі позивач посилається на «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», які затверджені наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010, тобто майже через два роки після підписання Рауш Р.Д. заяви від 19.05.2008.

При цьому, на офіційному сайті Банку за посиланням https://privatbank.ua/terms в розділі «Архів договорів» на 9 сторінці міститься повний договір актуальний на 01.04.2012, договори станом на 2010 рік чи на час підписання 19.05.2008 відповідачкою заяви на сайті відсутні.

За відсутності належних та допустимих доказів, твердження заявника про те, що Банк надав відповідачці кредит відповідно до заяви від 19.05.2008, а відповідачка його не повернула, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Колегія суддів критично сприймає посилання заявника на те, що оскаржуваним рішенням районний суд не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а й наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та в цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства, встановлені обставини справи та надані на їх підтвердження докази, колегія суддів вважає вірним висновок районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення з відповідачки кредитної заборгованості, однак підлягає зміні мотивувальна частина судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 01 серпня 2019 року змінити в частині мотивів відмови, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: