Дата документу 15.10.2019 Справа № 336/5535/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/5535/18 Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
№ 22-ц/807/2751/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

секретар: Семенчук О.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелевої Алли Михайлівни, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Факторінгова Компанія «Вектор Плюс», про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2019 року провадження по справі закрито.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та зобов`язати суд прийняти позовну заяву до провадження.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За матеріалами справи на підставі ухвали судді від 21.09.2018 року заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

В заяві позивач зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, яке набрало законної сили, задоволений позов публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу житла з публічних торгів. У вересні 2017 року позивачу стало відомо про те, що рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу зареєстроване право власності третьої особи на означений будинок. Позивач вважає, що дії нотаріуса з реєстрації права власності вказаного об`єкту нерухомості є такими, що не ґрунтуються на законі, так як в порушення п. 2 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року, реєстрація права власності здійснена у відсутність будь-яких нотаріальних дій з вказаним майном, які в силу наведеного «Порядку…» і є передумовою для такої реєстрації.

У зв`язку з викладеним заявник просив про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторінгова компанія «Вектор Плюс» на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 2, 4 ЦПК України, за якими завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а право кожної особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів гарантовано в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством.

Об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, як зазначив суд першої інстанції, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом.

Разом з тим, як зазначив суд першої інстанції, згідно із ст. 19 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

З цього суд першої інстанції зробив висновок, що зазначений спір є публічно-правовим, оскільки стороною в ньому є суб`єкт владних повноважень у зв`язку із здійсненням ним повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухомість у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» та «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року.

Вирішуючи питання щодо законності закриття провадження в справі, судова колегія виходить з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року (Справа № 826/7080/16, провадження № 11-1433апп18), були зроблені наступні висновки.

За обставинами справи позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:

визнати неправомірними дії Приватного нотаріуса щодо проведення державної реєстрації обтяження іпотекою квартири на користь ТОВ "Вектор Плюс" за відповідним реєстраційним номером в Державному реєстрі іпотек, скасувати рішення вказаного нотаріуса про державну реєстрацію обтяження іпотекою зазначеної квартири на користь ТОВ "Вектор Плюс.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що Приватний нотаріус, вчиняючи вказані реєстраційні дії, не дотримався вимог законів України від 5 червня 2003 року № 898-ІV "Про іпотеку" (далі - Закон України "Про іпотеку"), від 1 липня 2004 року № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ "Про нотаріат".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 26 червня 2018 рішення суду першої інстанції скасував, провадження у справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та закриваючи провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки виходячи із заявлених позовних вимог захист прав та інтересів позивача підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з такими висновками з посиланням на наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) у редакції, чинній на час звернення позивача до суду першої інстанції, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Ураховуючи те, що спірні правовідносини пов`язані з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного та іпотечного), Велика Палата Верховного Суду вважала обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанцій про те, що цей спір є не публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 та 17 квітня, 15 травня 2018 року (справи № 826/366/16, 815/6956, 826/2691/16; провадження № 11-96апп18, 11-192апп18, 11-351апп18 відповідно).

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2019 року у цій справі скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко