Провадження № 2/201/1307/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01 жовтня 2019р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Іващенко Ю.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів, інфляційних втрат та 3% річних,

В С Т А Н О В И В:

11.12.2018р. представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 (діє за довіреністю від 05.04.2017р.) звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів, інфляційних втрат та 3% річних ( а.с. № 3-4).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 01.02.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання (а.с. № 18).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 05.06.2019р. по справі вжито заходи забезпечення позовних вимог (а.с. № 41)

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 09.11.2016р. уклав з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів в сумі 250 000 грн. зі строком повернення до 09.12.2016р., про що відповідачем складена розписка.

Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 625, 1048 ЦК України, просив стягнути з відповідача суму позики у розмірі 250 000 грн., проценти від позики в розмірі 62 784 грн. 24 коп., інфляційні витрати в сумі 43 000 грн., три проценти річних від суми позики в сумі 12 925 грн., а всього 368 709грн. 24коп.

Представник позивача Беззубкін С.М. (діє на підставі довіреності від 04.10.2017р. та ордером від 05.03.2019р. - а.с. № 26, 45) в судове засідання не з`явився, про дату місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. № 47). 01.10.2019р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі та участі позивача, зазначив, що позов підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. № 51).

Відповідач в підготовчі та судове засідання, які призначалися на 04.04.2019р., 05.06.2019р. та 01.10.2019р. не з`явився. Про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином за адресою, ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№ 17). Конверт, який був надісланий відповідачу у судове засідання на 04.04.2019р. повернувся до суду з позначкою «за закінченням терміну зберігання» ( а.с. № 28-29). Судова повістка, яка була наслана відповідачу у судове засідання на 05.06.2019р. була вручена особисто відповідачу (а.с. № 30), проте будь-яких заперечень або відзив на позов відповідач так і не надіслав. Конверт, який був надісланий відповідачу у судове засідання на 01.10.2019р. повернувся до суду з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 49-50). З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст.197, п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 05.06.2019р. (а.с. № 46).

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Як встановлено судом, 09.11.2016р. ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів в сумі 250 000 грн., зі строком повернення до 09.12.2016р., про що відповідачем (позичальником) складена розписка (а.с. № 9).

Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув.

Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договору позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Як видно з розписки, нею підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (09.11.2016р. в сумі 250 000 грн.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання позивачем грошей у борг.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 09.11.2016р. в розмірі 250 000 грн.

Проте суд частково не погоджується з доводами позивача про наявність підстав для стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, після спливу строку, на який була надана позика (09.12.2016р.).

За правилами ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, наявні підстави для стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ у період дії договору позики з 09.11.2016р. і до 09.12.2016р., між тим таких позовних вимог позивачем не заявлено. Позивач наполягав на стягненні процентів саме з 09.12.2016р. по 30.08.2018р.

Суд вважає, що в задоволенні частини позовних вимог, яка стосується стягнення процентів саме з 09.12.2016р. по 30.08.2018р. слід відмовити, оскільки право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 09.12.2016р. позивач не міг нараховувати такі проценти.

Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), врахована Другою судовою палатою у Постанові Верховного Суду від 24.10.2018р. у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розрахунку, сума трьох відсотків за період з 09.12.2016р. по 30.08.2018р. становить 12 925 грн. (250 000 *3*629/100/365= 12 925грн.). З даним розрахунком погоджується і суд в повному обсязі (а.с. № 4).

Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, то позивачем відповідно до вимог ст. 625 ЦК України були розраховані інфляційні витрати в сумі 43 000грн., за період з січня 2017р. по липень 2018р. (250 000 х 17,2 / 100 = 43 000грн.). З даним розрахунком погоджується і суд в повному обсязі (а.с. № 4).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики у розмірі 250 000 грн., інфляційних втрат в сумі 43 000 грн., трьох % річних від суми позики в сумі 12 925 грн. підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково і з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 09.11.2016р. в загальній сумі 305 925 грн., з яких 250 000 грн. основний борг, 43 000 грн. інфляційні втрати, 12 925 грн. - три відсотки річних.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову частково, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог, а саме у розмірі 3 059грн.26коп. (305 925 грн. х суму сплаченого позивачем судового збору - 3 687 грн.10коп. : 368 709грн.24коп. (ціна позову) = 3 059грн.26коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 625, 1047, 1048 ЦК України, Правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, постановах Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 24.10.2018р. у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18), ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч.4 ст. 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів, інфляційних втрат та 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 09.11.2016р. в розмірі 305 925 грн., з яких 250 000 грн. основний борг, 43 000 грн. інфляційні втрати, 12 925 грн. - три відсотки річних.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 059 грн.26коп.

Рішення суду відповідно до положень ст. 289 ЦПК України набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.