Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 759/300/16-ц

провадження № 61-6526св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічний акціонерний банк «Державний експортно-імпортний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у складі судді Ключника А. С. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 серпня 2006 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 28806С73 (далі - кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_1 отримав у борг 83 736,82 швейцарських франків, зі сплатою процентної ставки LIBOR (12 m) + 7,01 % річних на строк до 15 серпня 2027 року.

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору, укладеною 29 червня 2010 року, сторони погодили, що забезпеченням зобов'язань позичальника за цим договором є іпотека квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до додаткової угоди № 2 до кредитного договору банк зобов'язався не розголошувати інформацію щодо позичальника та проведених операцій у межах цього договору.

У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору у червні 2015 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» направив ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове повернення кредитних коштів, яка залишилася без виконання.

Станом на 16 листопада 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 43 806,03 швейцарських франків та 12 335 грн 33 коп. і складалася із заборгованості: за основним зобов'язанням - 40 857,38 швейцарських франків; за процентами - 2 948,65 швейцарських франків; пені, нарахованої на прострочену заборгованість за процентами, - 11 186 грн 15 коп.; пені, нарахованої на прострочену заборгованість за основним зобов'язанням, - 1 149 грн 18 коп.

На підставі викладеного ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просило задовольнити позов у повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 43 806,03 швейцарських франків та 12 335 грн 33 коп., яка складається із: заборгованості за основним зобов'язанням - 40 857,38 швейцарських франків, проценти - 2 948,65 швейцарських франків, пені, нарахованої на прострочену заборгованість за процентами, - 11 186 грн 15 коп.; пені, нарахованої на прострочену заборгованість за основним зобов'язанням, - 1 149 грн 18 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами на підставі кредитного договору виникли зобов'язання, які позичальник належним чином не виконував, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що підписавши кредитний договір, сторони погодились з усіма його умовами, у зв'язку з чим зобов'язані їх виконувати належним чином. Оскільки позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, то утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку. Доводи ОСОБА_2 про неналежне повідомлення її про дату, час та місце розгляду справи, що призвело до обмеження її процесуальних прав, апеляційний суд визнав безпідставними, оскільки вона є дружиною відповідача, який був належним чином повідомлений про розгляд справи; в судові засідання, призначені судом апеляційної інстанції ОСОБА_2 також не з'являлась, а її представник не надавав нових доказів на спростування висновків суду першої інстанції. Також суд апеляційної інстанції, визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом неповно досліджено умови кредитного договору, оскільки останні потребують спеціальних знань у галузі економіки та можуть бути вирішені шляхом проведення експертизи, оскільки відповідач не надав будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем. При цьому колегія суддів апеляційного суду не взяла до уваги висновок спеціаліста, який було зроблено на вимогу відповідача після розгляду справи в суді першої інстанції, відповідно до якого за первісними даними, наданими позивачем у позові, неможливо провести розрахунок заборгованості, оскільки вказаний доказ не був предметом розгляду в суді першої інстанції (частина друга статті 303 ЦПК України).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_1 коштів за кредитним договором у розмірі 83 736,82 швейцарських франків, що вказує на неналежне виконання банком умов цього кредитного договору. Суд першої інстанції безпідставно відмовив відповідачу та його представнику у клопотанні про відкладення розгляду справи, що позбавило відповідача можливості вчасно подати до суду висновок експертного економічного дослідження, який спростовує наданий позивачем розмір заборгованості за кредитом.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У січні 2017 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначало, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань, доводи касаційної скарги спростовуються наявними у справі доказами, а тому підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Святошинського районного суду м. Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 серпня 2006 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 28806С73, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у борг 83 736,82 швейцарських франків, зі сплатою процентної ставки LIBOR (12 m) + 7,01 % річних на строк до 15 серпня 2027 року.

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору, укладеною 29 червня 2010 року, сторони погодили, що забезпеченням зобов'язань позичальника за цим договором є іпотека квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до додаткової угоди № 2 до кредитного договору банк зобов'язався не розголошувати інформацію щодо позичальника та проведених операцій у межах цього договору.

У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору у червні 2015 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» направив ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове повернення кредитних коштів, яка залишилася без виконання.

Станом на 16 листопада 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 43 806,03 швейцарських франків та 12 335 грн 33 коп. й складалася із заборгованості: за основним зобов'язанням - 40 857,38 швейцарських франків; за процентами - 2 948,65 швейцарських франків; пені, нарахованої на прострочену заборгованість за процентами - 11 186 грн 15 коп.; пені, нарахованої на прострочену заборгованість за основним зобов'язанням - 1 149 грн 18 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року, у позові ОСОБА_2 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним кредитного договору від 23 серпня 2006 року відмовлено.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої та третьої статті 10 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами третьою й четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та застосували норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, встановили, що між сторонами виник спір щодо неналежного виконання боржником кредитних зобов'язань, і дійшли обгрунтованого висновку про наявність підстав для дострокового стягнення кредитної заборгованості на користь банку.

Доводи касаційної скарги про порушення процесуальних прав відповідача щодо подання доказів, які спростовують наявність заборгованості за кредитним договором, є необґрунтованими, оскільки із матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито 03 лютого 2016 року, про що відповідачу було направлено копію ухвали про відкриття провадження й призначення судового засідання на 17 березня 2016 року, а також копію позовної заяви з додатками, які останній отримав 12 лютого 2016 року (а. с. 69). Разом із цим із висновку експертного економічного дослідження від 08 вересня 2016 року № 1-08/09 вбачається, що ОСОБА_1 в особі свого представника звернувся до Українського центру судових експертиз 17 серпня 2016 року, тобто вже після ухвалення рішення у цій справі.

У матеріалах справи наявні клопотання про зупинення провадження у справі (а. с. 72), про відкладення розгляду справи, подані відповідачем, його представником та третьою особою (а. с. 92 - 94) без наведення поважних причин неявки в судове засідання та надання відповідних доказів.

Згідно із статтею 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Виходячи із змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, невідємною складовою права на справедливий суд є розгляд справи у розумний строк.

Вказане підтверджується усталеною практикою Європейського суду з прав людини - зокрема, у справах «СвітланаНауменко проти України» від 09 листопада 2004 року («Naumenko v. Ukraine»), «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року («Strannikov v. Ukraine»), «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року ( «Smirnov v. Ukraine), «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року («Antonenko and others v. Ukraine»).

Аналіз вказаних норм права і обставин справи дає підстави стверджувати про неналежне здійснення відповідачем та його адвокатом своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилося у навмисному затягуванні судового розгляду справи.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк