печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

21 жовтня 2019 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І.В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що понад один рік відповідач, без поважних на те причин, не проживає у вказаній квартирі, його місце перебування позивачеві невідомо, на зв`язок самостійно не виходить, між сторонами жодних домовленостей, договорів з приводу користування квартирою не існує, але і у добровільному порядку відповідач не знімається з реєстраційного обліку. Також в обґрунтування позову вказано, що відповідач є повнолітнім сином позивача, але він не проживає за разом з позивачем, тобто не користується квартирою, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в її утриманні, чим право позивача як власника порушується.

03 вересня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

На виконання положень частини шостої статті 187 ЦПК України, 23 вересня 2019 року надано відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідача на судовий запит, відповідно до якої така особа зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , не значиться /а. с. 20/.

Ухвалою судді від 24 вересня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи /а. с. 21-22/.

15 жовтня 2019 року до суду надійшла заява про визнання позовних вимог ОСОБА_1 , а саме вказано, що відповідач визнає факт того, що він не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , понад один рік, його особисті речі у квартирі не знаходяться, перешкоди у користуванні квартирою йому ніхто не чинить, але і наміру проживати там, користуватися нею він не має, оскільки самостійно змінив фактичне місце проживання, і не заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

Позивач у судове засідання не з`явилася, її представник подала через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи за її відсутності, позов просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 187 ЦПК України, проте із зазначеної адреси повернувся конверт з відміткою поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання», тобто у суду відсутні відомості про його належне повідомлення. Заява про визнання позову також містить клопотання про розгляд справи без його особистої участі.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Сторони перебувають у родинних відносинах як мати і син, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії VII НОМЕР_1 , виданим 11 листопада 1993 року Дніпровським відділом РАЦС у м. Києві за актовим записом № 2180 /а. с. 7/.

На підставі свідоцтва про право власності від 02 жовтня 2008 року № 1708-С/КІ, квартира АДРЕСА_1 належить позивачеві ОСОБА_1 /а. с. 8/.

30 серпня 2019 року комісія у складі власника (позивача) та мешканців будинку встановила, що у квартирі АДРЕСА_1 не проживає уже понад рік, а саме по поясненнями сусідів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно з актом про не проживання особи у житловому приміщенні /а. с. 9/.

Згідно з відомостями довідки № 85/08/19 від 30 серпня 2019 року, за підписом Голови правління ОСББ «Старонаводницька 6-Б» ОСОБА_5 , відповідач не проживає та не користується квартирою АДРЕСА_1 , вже понад один рік /а. с. 10/.

Як вбачається з відповіді від 23 вересня 2019 року, наданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, відповідач зареєстрованим не значиться /а. с. 20/.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Так, частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб.

Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

У разі виникнення спірної ситуації, що стосується власника та осіб, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 Цивільного кодексу України.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

У відповідності з приписами частини першої та другої статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом, відповідач, який є членом сім`ї позивача, - її сином, квартирою АДРЕСА_1 , не користується без поважних причин понад один рік, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача.

З огляду на те, що обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, відповідачем визнаються, позов підлягає задоволенню.

У відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 22, 24, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 274-282, 289, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) суму судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І. В. Литвинова