ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4001/18 Номер провадження 22-ц/814/2581/19Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Бондаревської С.М., Кривчун Т.О.

розглянула в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2019 року, ухвалене суддею Троцькою А.І., повний текст рішення складено 29.07.2019 р., у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 р. Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерего" (далі - ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго») звернулося до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01.07.2014 р. по 01.04.2018 р. в сумі 24707 грн. 22 коп., а також індексу інфляції 4461 грн. 02 коп., трьох процентів річних у сумі 910 грн. 39 коп. за період з 01.09.2014 р. по 01.04.2018 р., а всього 30078 грн. 63 коп. та 1762 грн. судового збору.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2019 року позов ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПОКВТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги теплопостачання у розмірі 30078 грн. 63 коп. та 1762 грн. судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням районного суду, відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам, що мають значення для справи, просить задовольнити його апеляційну скаргу, скасувати вказане рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Вказує, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У договірних відносинах з ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» не перебуває, а висновки суду про те, що між сторонами виникли зобов`язання з надання послуг з теплопостачання та їх споживання є помилковими, оскільки таких підстав для виникнення зобов`язань між сторонами як споживання послуг не передбачено чинним законодавством України в сфері житлово-комунальних послуг.

Зазначає, що не укладав договір з позивачем та не потребує послуг, які надаються підприємством-монополістом за завищеною ціною та неналежної якості.

Посилається на те, що відповідно до п. 6.1.3. Договору про надання послуг з теплопостачання, укладеного з попереднім власником квартири, теплопостачальна організація має право припинити надання послуг у разі прострочення оплати понад 3 місяці.

Згідно з п. 9.3. вказаного договору, він вважається розірваним у разі зміни споживача або переходу права власності на квартиру до іншої особи.

У період з 2008 року по 2018 рік він неодноразово звертався до позивача та міської ради з письмовими вимогами та електронними зверненнями щодо припинення постачання тепла за вказаною адресою, оскільки послуга не надається належним чином та надання дозволу на автономне опалення, на що отримав відповідь, що ВП «Полтаватеплоенерго» не має повноважень на надання дозволу на таке відключення, після чого він самовільно відключився від стояків централізованого опалення, про що складено акт ОСББ, а квартира опалюється кондиціонером.

Крім того, зазначає, що суд не застосував до правовідносин строк позовної давності.

Також вказує, що позивачем не надано документів про правильність розрахунків за послуги теплопостачання за вищевказаною адресою, тоді як контррозрахунку він також не має можливості надати, оскільки позивач не надає йому копію розрахунку заборгованості, копія судового рішення отримана лише 05.08.2019 р., в цей період він мав проблеми зі здоров`ям, отримав направлення на оперативне втручання, а на подану заяву про ознайомлення з матеріалами справи місцевий суд справу не надав. Тому вказав, що контррозрахунок буде наданий до апеляційного суду після отримання розрахунку заборгованості.

Посилається на те, що судом не досліджено належним чином докази та не надано правової оцінки протиправності дій позивача, зокрема, зверненням відповідача з вимогою відключити централізоване опалення в його квартирі, договору з попереднім власником, поясненням щодо пропуску позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції без змін, яке вважає таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції було вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , зареєстрований за вказаною адресою, яка має загальну опалювальну площу 51, 2 кв.м., на яку позивачем ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надаються послуги з централізованого теплопостачання (а..с 5, 114).

Між тим, відповідач не сплачує за надані позивачем послуги, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість, яка згідно наданого позивачем розрахунку за період з 01.07.2014 року по 01.04.2018 року складає 24707,22 грн.

Індекс інфляції становить 4461 грн. 02 коп., три проценти річних - 910 грн. 39 коп. за період з 01.09.2014 по 01.04.2018.

Загальна сума заборгованості складає 30078 грн. 63 коп. (а.с.6-9).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що взаємовідносини між сторонами по наданню послуг з теплопостачання регулюються Житловим Кодексом України та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року.

Позивачем надавалися відповідачу послуги на опалення квартири, тоді як відповідач за надані послуги не сплачував.

Тому суд прийшов до висновку про стягнення заборгованості відповідно до наданого розрахунку у загальній сумі 30078 грн. 63 коп

Колегія суддів не повністю погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV, в редакції від 24.06.2004 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати такі послуги у строки встановлені договором або законом.

Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» визначено обов`язок споживача щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Крім того, відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - послуги), врегульовані Правилами надання населенню послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року (далі - Правила).

Відповідно до п. 18 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Розмір щомісячної плати за надані послуги становить: за послуги центрального опалення 29 грн. 86 коп. кв. м. за місяць протягом опалювального періоду, за послугу з централізованого постачання гарячої води - 73,61 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV, в редакції від 24.06.2004 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

За змістом п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

В свою чергу, споживач також зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, що передбачено п. 1 ч. 3 ст. 20 вказаного Закону.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1875-ІV), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону № 1875-ІV й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-ІVобов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року при розгляді справи № 750/12850/16-ц.

Місцевим судом було вірно встановлено, і це не заперечувалося сторонами, що між ними не укладався договір про надання послуг з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 .

Між тим, позивач надавав послуги з теплопостачання за адресою відповідача, а відповідач, в свою чергу, послуги приймав та повинен був за них сплачувати.

Заперечення відповідача в суді першої інстанції та його аналогічні твердження в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для сплати за надані позивачем послуги з теплопостачання у зв`язку з відсутністю договору та відключенням від системи централізованого опалення, вірно не взяті до уваги місцевого суду та відхиляються апеляційним судом, з огляду на таке.

Як вказував відповідач ОСОБА_1 , він самовільно від`єднався від системи централізованого опалення та встановив кондиціонер для обігріву свого житла, вказуючи, що йому не потрібні послуги неналежної якості, які надає підприємство-монополіст по завищеній ціні, від споживання яких він відмовився, про що повідомляв позивача письмово.

Разом з тим, відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з пунктами 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630), споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Правила № 630 передбачають, що договір про надання послуг укладається між виконавцем послуг і споживачем.

Відсутність укладеного договору не звільняє споживачів від сплати за фактично надані послуги.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний за власний рахунок ремонтувати та міняти санітарно-технічні прилади і пристрої, обладнання, що вийшли з ладу з його вини; дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства щодо здійснення ремонту чи реконструкції приміщень або їх частин, не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг; своєчасно проводити підготовку житлового будинку, помешкання (в якому він проживає або належить йому на праві власності) та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період.

Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (пункт 2.1 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження Змін до Наказу Мінбуду України від 22 листопада 2005 року № 4).

При цьому обов`язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (пункт 2.2 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22 листопада 2005 року № 4).

Пунктом 26 Правил № 630 передбачено, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Згідно з пунктами 2.6, 2.7 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (далі - Порядок), по закінченню робіт складається акт про відключення будинку від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання і в десятиденний термін подається заявником до постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Тобто єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинне законодавство не передбачає.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише щодо будинку в цілому.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 11 листопада 2015 року у справах № 6-1192цс15, № 6-1706цс15, а також у постанові Верховного Суду від 19.08.2019 р. № 226/1437/16-ц

Рішення про відключення будинку по АДРЕСА_3 від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення, яке б було підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку, матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

Доказів про те, що вказаний будинок відключено від мережі централізованого теплопостачання у порядку, встановленому законодавством, також не надано, як і акту постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води.

При цьому, в матеріалах справи наявна відповідь УЖКГ виконавчого комітету Полтавської міської ради від 27.05.2009 р., в якій відповідачу ОСОБА_1 роз`яснено порядок відключення споживачів від централізованого опалення та гарячого водопостачання (а.с. 120).

Доданий відповідачем до апеляційної скарги акт від 10.10.2018 року, затверджений головою правління ОСББ «Степового фронту-34» про технічний огляд системи опалення у належній відповідачу квартирі, згідно якого відповідач не користується послугами з опалення та гарячого водопостачання, оскільки від`єднався від системи централізованого опалення та гарячого водопостачання, до уваги колегії суддів не приймається з огляду на вищенаведене, тому він не є доказом ненадання йому послуг з постачання тепла.

Отже, позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги.

Самовільне відключення від вказаної мережі заборонено законом та не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.10.2013 р. № 6-59цс13, від16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15.

За вказаних обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь підприємства заборгованості за послуги теплопостачання, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (справа № 6-214 цс14).

Отже, висновки місцевого суду про те, що звернення позивача до суду 27.11.2017 р. із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача боргу за надані послуги є безумовною підставою для переривання позовної давності, є правильними.

Між тим, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу 27.11.2017 року, позивач просив стягнути заборгованість за надані послуги з 01.07.2014 р. по 01.10.2017 р., тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

У позові, який подано 31.05.2018 року, ВП «Полтаватеплоенерго» просило стягнути з відповідача заборгованість за період з 01.07.2014 р. по 01.04.2018 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки перебіг позовної давності перервався 27.11.2017 року у зв`язку зі зверненням позивача до суду із заявою про видачу судового наказу, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 264 ЦК України, строк позовної давності почався заново з 27.11.2014 року, а тому підлягає стягненню заборгованість за надані послуги за період саме з 27.11.2014 р. по 01.04.2018 року, у розмірі 23939,06 грн., 908,83 грн. - 3% відсотків річних, 3806,63 грн. - інфляційних витрат, а всього 28654,52 грн.

При цьому, розмір заборгованості обраховано судом самостійно, виходячи з наданого позивачем розрахунку (а.с. 6-19). Власного розрахунку заборгованості відповідачем апеляційному суду на час розгляду справи надано не було.

Договором № 803 від 25 липня 2006 року про надання послуг теплопостачання були врегульовані відносини між ВП «Полтаватеплоенерго» та попереднім власником квартири АДРЕСА_2 , - ОСОБА_2 , тоді як правовідносини уданій цивільній справі виникли між позивачем та спадкоємцем вказаної квартири - відповідачем ОСОБА_1 .

Отже, зазначений договір не має правового значення для вирішення даної цивільної справи.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а рішення місцевого суду зміні в частині розміру заборгованості, що стягнута з відповідача на користь позивача, а саме з 30078,63 грн. до 28654,52 грн., та судових витрат, з 1762 грн. до 1673,90 грн., враховуючи, що позов задовольняється на 95%, а позивачем було сплачено 1762 грн. за подання позовної заяви (а.с. 1,2).

Крім цього, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, в сумі 132,15 грн., враховуючи, що апеляційна скарга задоволена на 5% та за її подання відповідачем було сплачено 2643 грн. судового збору (а.с. 130,155).

З огляду на положення ч.10 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1541,75 грн. (1673,90-132,15=1541,75грн.), у зв`язку з чим позивач, відповідно, звільняється від обов`язку сплачувати відповідачу 132,15 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3,4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2019 року змінити в частині розміру заборгованості за послуги теплопостачання, що стягнута з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», з 30078,63 грн. до 28654,52 грн. (двадцяти восьми тисяч шістсот п`ятдесят чотирьох гривень 52 копійок), та судових витрат, з 1762 грн. до 1541,75 грн. (тисяча п`ятсот сорока однієї гривні 75 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: О.В.Чумак

Судді: С.М.Бондаревська

Т.О.Кривчун