П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2019 року м. Київ

Справа № 756/15854/15-ц

Провадження: № 22-ц/824/8103/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Щербаня Дмитра Миколайовича в інтересах ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Луценка О.М.,

у справі за позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання договору недійсним та виселення з нежилого приміщення

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» про знесення самовільно збудованих приміщень та приведення допоміжних приміщень до попереднього стану,

в с т а н о в и в :

В грудні 2015 року Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» (далі по тексту - КП) звернулось до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради від 13.01.1992 №26 «Про формування комунального майна міста та районів» нежилі приміщення в будинку АДРЕСА_1 віднесено до комунальної власності територіальної громади м. Києва та згідно з розпорядженням Представника Президента України від 29.05.1992 №368 закріплено на праві господарського відання за Державним комунальним виборчим житлово-ремонтним об`єднанням правонаступником якого є КП «Київжитлоспецексплуатація». Відповідач ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень № 12,11,10,13,15,16,14 площею 56,5 кв.м в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.07.2013 року. Відповідач ОСОБА_3 є власником нежитлових приміщень № 5,6,7,8,9,4,2,3 площею 89,7 кв.м в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.07.2013 року. Відповідно до акту обстеження нежилих приміщень від 10.06.2015 року відповідач ОСОБА_2 фактично використовує частину вільних нежилих приміщень площею16,3 кв.м на першому поверсі без відповідних розпорядчих документів. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про порядок користування місцями спільного користування (допоміжними приміщеннями та спорудами в будинку АДРЕСА_1 ) від 13.03.2015 року, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди про користування місцями спільного користування: біля входу в будинок - майданчик з 8 сходинками, оздоблені плиткою, на якому закріплені сходові поручні, на І поверсі- тамбур площею 3,7 кв.м, сходова клітина площею 27 кв.м. Даний договір про порядок користування місцями спільного користування (допоміжних приміщеннями та спорудами в будинку АДРЕСА_1 ) від 13.03.2015року укладений без згоди орендодавця (Департаменту комунальної власності м. Києва) чи балансоутримувача КП «Київжитлоспецексплуатація», а тому є недійсним.

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, відповідно до якої просив суд постановити рішення, яким зобов`язати КП «Київжитлоспецексплуатація» знести самовільно збудоване на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 під сходовою клітиною допоміжне приміщення- комору площею 16,3 кв.м та привести допоміжні приміщення тамбур площею 3,7 кв.м, сходову клітину 27,6 кв.м до попереднього стану, посилаючись на те, що дані приміщення є місяцями спільного користування і перебувають у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Право користування даними приміщеннями підтверджується договором про порядок спільного користування місцями спільного користування від 13.03.2015 року, та зареєстровано в Державному реєстрі прав, однак невідомими особами було зведено на першому поверсі будинку під сходовою клітиною допоміжне приміщення- комору площею 16,3 кв.м без жодних документів та дозволів.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2019 року позов КП «Київжитлоспецексплуатація» задоволено.

Визнано недійсним договір про порядок користування місцями спільного користування (допоміжним приміщенням та спорудами в будинку АДРЕСА_1 ) від 31.03.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з нежилих приміщень на першому поверсі загальною площею 16,3 кв.м в будинку АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передати КП «Київжитлоспецексплуатація» нежилі приміщення на першому поверсі загальною площею 16,3 кв.м в будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням в частині вирішення первісних позовних вимог, адвокат Щербань Д.М. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову КП «Київжитлоспецексплуатація».

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що дані приміщення не можуть належати КП «Київжитлоспецексплуатація», оскільки вони мають статус допоміжних, повинні використовуватися тільки для забезпечення потреб співвласників нежилих приміщень та не мають іншого цільового призначення, і не можуть здаватися в оренду. Відповідачі за первісним позовом є співвласниками нежитлових приміщень відповідно до ст. 355, 382, 369 ЦК України та правомірно уклали договір про порядок користування місцями спільного користування. Зазначає, що виселення із нежилого приміщення не передбачено чинним законодавством, а тому не допускається. Також, позивачем надано недопустимі докази, які містять ознаки підроблення - копію плану першого поверху даного будинку, який не відповідає планам, затверджених БТІ. Дана обставина підтверджується висновком експерта від 15.05.2018 року. Також вказує, що судом першої інстанції до спірних правовідносин не було засновані норми матеріального права за аналогією, посилаючись на правові позиції Верховного Суду та Конституційного Суду України. Окрім того, будинок АДРЕСА_1 було передано на праві господарського відання ще до початку приватизації нежитлових приміщень, після якої з`явились нові співвласники, в тому числі і відповідачі, у яких в свою чергу виникло право на спільне використання допоміжних приміщень для задоволення своїх потреб як співвласників.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 6 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу Богданевич Ю.В. в інтересах КП «Київжитлоспецексплуатація» заперечила проти апеляційної скарги, зазначивши, що у відповідачів відсутні правовстановлюючі документи на приміщення 1-го поверху - тамбур площею 3,7 кв.м та сходову клітину 27,6 кв.м в будинку АДРЕСА_1 , а тому укладення без відома та згоди власника, розпорядника чи балансоутримувача спірного майна договору від 13 березня 2015 року про порядок користування місяцями спільного користування (допоміжними приміщеннями та спорудами будинку АДРЕСА_1 ) протирічить законодавству України. Правомірність перебування спірних приміщень у комунальній власності та на праві господарського відання у позивача підтверджується матеріалами справи, крім того, така інформація міститьсяу вільному доступі в мережі інтернет.

У судовому засіданні адвокат Щербань Д.М. в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісних позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Богданевич Ю . В. в інтересах КП «Київжитлоспецексплуатація» та в інтересах третьої особи: Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи буі повідомлений належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог КП «Київжитлоспецексплуатація», в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради від 13.01.1992 №26 «Про формування комунального майна міста та районів» нежилі приміщення в будинку АДРЕСА_1 ( згідно з поверховим планом БТІ- АДРЕСА_1) віднесено до комунальної власності територіальної громади м. Києва та згідно з розпорядженням Представника Президента України від 29.05.1992 №368 закріплено на праві господарського відання за Державним комунальним виборчим житлово-ремонтним об`єднанням, правонаступником якого є КП «Київжитлоспецексплуатація» ( а.с.7-18 том 1).

ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень № 12,11,10,13,15,16,14 площею 56,5 кв.м в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі- продажу від 31.07.2013 року( а.с.20-23, том 1).

ОСОБА_3 є власником нежитлових приміщень №5,6,7,8,9,4,2,3 площею 89,7 кв.м в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі- продажу від 31.07.2013 року( а.с.20-23, том 1).

13 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про порядок користування місцями спільного користування( допоміжними приміщеннями та спорудами в будинку АДРЕСА_1 ), відповідно до умов якого сторони дійшли згоди про користування місцями спільного користування: біля входу в будинок - майданчик з 8 сходинками, оздоблені плиткою, на якому закріплені сходові поручні, на І поверсі- тамбур площею 3,7кв.м, сходова клітина площею 27,6кв.м (а.с.24-26, том1).

Допоміжні приміщення на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1 тамбур площею 3,7кв.м., сходова клітина площею 27,6кв.м. є місцями спільного користування.

Відповідно до висновку експерта № 60/18 від 15.05.2018 року функціональне призначення приміщення комори під сходовою клітиною першого поверху - для побутового обслуговування співвласників групи приміщень №8 нежитлового будинку по АДРЕСА_1 , приміщення комори під сходовою клітиною першого поверху будинку по АДРЕСА_1 до допоміжних приміщень. Приміщення комори під сходовою клітиною першого поверху будинку по АДРЕСА_1 не є самочинним (а.с.203-207, том 1).

Задовольняючи позовні вимоги КП «Київжитлоспецексплуатація», суд першої інстанції виходив із того, що дане нежиле приміщення є комунальною власністю, а у відповідачів відсутній договір оренди чи будь-які інші розпорядчі документи на право зайняття нежилих приміщень площею 16,3 кв.м в будинку АДРЕСА_1 , а тому у них відсутнє право укладати будь-які договори щодо даного майна без згоди балансоутримувача.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Конституції України).

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є верховенство права.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Так, Європейська комісія «За демократію через право» (Венеціанська комісія) на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року у Доповіді «Верховенство права» вказала, що основними критеріями розуміння верховенства права є, зокрема: доступність закону (закон має бути зрозумілим, чітким та передбачуваним); питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; рівність перед законом; влада має здійснюватися у правомірний, справедливий та розумний спосіб; елементами верховенства права є: законність, включаючи прозорий, підзвітний та демократичний процес введення в дію приписів права; юридична визначеність; заборона свавілля; рівність перед законом.

Європейський суд з прав людини розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу. Однією з таких вимог є вимога про якість закону: по-перше, закон повинен бути доступним особі, по-друге, він має бути передбачуваним, по-третє, закон повинен відповідати всім іншим вимогам верховенства права.

Крім цього, практикою ЄСПЛ визначено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд може застосовувати закон, що регулює подібні правовідносини, а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства , що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

В той час, як аналогія права застосовується при неможливості використати аналогію закону.

Відповідно, неможливим є ототожнення означених понять, хоча вони і лають спільні завдання - усунення прогалин у чинному законодавстві.

Перш над усе, аналогія закону за своєю сутністю полягає у пошуку норм права, які регулюють подібні правовідносини та оцінки допустимості їх застосування до правовідносин, які мають прогалину у правовому регулюванні.

Аналогія права застосовується лише за умови неможливості застосування аналогії закону, тобто за повної відсутності правових норм або недопустимості застосування аналогії закону з інших причин та зводиться до заповнення прогалин у законі за допомогою загальних засад цивільного законодавства, а не них правових норм, які регулюють подібні правовідносини.

Аналогія закону є досить ефективним засобом усунення прогалин у законодавчому регулюванні, застосовується на підставі статті 8 ЦК країни та полягає у вирішенні окремого правового питання за відсутності нормативного - правових актів, які регулюються такі відносини, шляхом застосування положень іншого нормативно - правового акту (актів), якими врегульовані подібні правовідносини. Особливої ваги аналогії закону надають сновки про її застосування, викладені у рішеннях Конституційного Суду України та Верховного Суду.

Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що 2) допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення)…

Згідно з частиною 2 статті 4 та частиною 1 статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Відповідно до правових висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп-/2004 у справі №1-2/2004 за конституційним зверненням громадян про офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього, питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

З п 4.3 зазначеного рішення вбачається, що відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів.

Аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і та інше), Конституційний Суд України виходив з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку". Правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися, відповідно до Конституції України(пункт 7 частини першої статті 92) виключно законами України. Згідно зі статтею 19 ( виключено на підставі Закону N 417-УІІІ 417-19 від 14.05.2015 ) Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" спільне майно власників квартир складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Відповідно до цього Закону співвласники допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ними в межах, встановлених зазначеним Законом та цивільним законодавством.

Визначення поняття допоміжні приміщення надано у ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»: це - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об`єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо).

Крім того, згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом державного комітету України з питань житлово- комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Отже, основним критерієм віднесення приміщення до допоміжних є їх функціональне призначення, тобто самого початку приміщення має використовуватись для забезпечення належного обслуговування будинку або ж співвласників, незалежно від наявності у них того чи іншого обладнання, комунікацій, тощо

Такий, правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17.

Правовідносини щодо реалізації права власності на нежитлові приміщення частково врегульовані Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», «Про приватизацію державного і комунального майна», тощо.

Однак, чинне законодавство не містить навіть визначення поняття допоміжного приміщення у нежитловому будинку, не визначає його правовий статус та порядок набуття права власності на такі приміщення, а також подальшої реалізації таких прав.

Наявність означеної нормативної бази не усуває прогалини у законодавстві в частині правового регулювання набуття та реалізації права сності на допоміжні приміщення у нежитловому будинку. Виселення особи із нежилого приміщення - не допускається, оскільки не передбачено чинним законодавством.

Отже, оскільки вирішення спорів щодо нежитлових приміщень, які розміщені не в багатоквартирному будинку, на законодавчому рівні не врегульовано, до спірних правовідносин в даній цивільній справи слід застосувати аналогію Закону, а саме: норми ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні) несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою КМ України № 572 від 08.10.1992 року, власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Рішенням Конституційного Суду України №14-рп/2011від 09 листопада 2011 року встановлено, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. За законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

В обґрунтування позовних вимог Богданевич Ю.В. в ході апеляційного розгляду справи зазначила, що право КП порушене, оскільки дані нежитлові приміщення належать КП на праві господарського відання.

Слід зазначити, що згідно ст. 136 ГПК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Тобто, право господарського відання - це право юридичних осіб, що здійснюють підприємницьку господарську діяльність, тобто є суб`єктами підприємництва, похідне від права власності, з обмеженням повноваження розпоряджатися окремими видами майна згодою власника (уповноваженого органу).

В даному випадку співвласниками спірних нежитлових (допоміжних) приміщень є власники цих приміщень, які є фізичними особами.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , будучи співвласниками нежилих приміщень у будинку та реалізуючи свої права, уклали спірний договір про порядок користування місцями спільного користування.

Доказів про те, що інші співвласники нежитлових приміщень заперечували щодо користування допоміжними приміщеннями (коморою). матеріали справи не містять.

Спірні приміщення, маючи статус допоміжних, повинні використовуватися тільки для забезпечення потреб співвласників нежилих приміщень у будинку АДРЕСА_1 та не мають іншого цільового призначення.

Відповідно, дані допоміжні приміщення не можуть здаватися в оренду.

Слід відмітити, що дані допоміжні приміщення не можуть бути окремими об`єктом, належним КП на праві господарського відання.

Окрім того будь-яких доказів про належність цих двох окремих об`єктів (кладова та тамбур) позивачу матеріали справи не містять.

Ураховуючи вищевикладені норми права та необхідність застосування аналогії Закону, колегія суддів доходить висновку, що позивач не є власником чи користувачем нерухомого майна щодо якого виник спір, та не може вимагати визнання договору недійсним та виселення з нежилих (допоміжних) приміщень.

Укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір про порядок користування місцями спільного користування, який не оспорений іншими співвласниками нежитлових приміщень, лише підтверджує право на користування та порядок користування допоміжними приміщеннями на першому поверсі будинку, яке і так їм належить на праві спільної сумісної власності відповідно до ст. 382 ЦК України.

Отже, в даному випадку права балансоутримувача - КП «Київжитлоспецексплуатація» не порушені, відповідно у КП «Київжитлоспецексплуатація» відсутні правові підстави для оспорення даного договору.

При цьому, суд першої інстанції, встановивши, що спірні приміщення в даному будинку (кладова та тамбур) - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації цього будинку та побутового обслуговування його мешканців, тобто, є допоміжними відповідно до функціонального призначення, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог КП «Київжитлоспецексплуатація» про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з спірних нежилих приміщень та зобов`язання останніх передати дані нежилі приміщення балансоутримувачу.

Також, колегія суддів вважає за необхідне відмітити наступне.

За змістом статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувачем будинку є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом; відповідно до правового статусу балансоутримувача статтею 24 зазначеного Закону визначено його обов`язки балансоутримувача, до яких, зокрема, віднесено утримання на балансі майна, визначеного договором з власником (співвласниками), забезпечення належних експлуатації та утримання майна, що перебуває на його балансі, а також права, до яких, зокрема, належить право звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває у нього на балансі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту (стаття 16 ЦК України).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Власник порушеного права може скористатися способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Однак, суд першої інстанції не навів положень чинного законодавства чи Статуту (Положення), що передбачали б надання позивачу відповідних повноважень звертатися до суду з вимогами про визнання такого договору недійсним та виселення з нежилого (допоміжного) приміщення чи захищати в суді порушені права співвласників будинку(якщо їх права порушені).

Також, судом не наведено доводів та доказів, з яких вбачалося б, в чому саме полягає порушення цивільних прав чи охоронюваних законом інтересів КП «Київжитлоспецексплуатація» в межах його правового статусу як балансоутримувача (відповідно до наведених вище положень ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" ).

Балансоутримувач, відповідно до положень статті 24 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» реалізує свої права на управління майном, передачу його в управління або розпорядження лише згодою власника, а вданому випадку - співвласників нежитлових приміщень будинку.

Вищезазначені норми Закону залишилися поза увагою суду першої інстанції, який, задовольняючи позовні вимоги КП «Київжитлоспецексплуатація», не звернув уваги, що спірні нежилі приміщення є допоміжними та перебувають у спільній сумісній власності усіх власників нежилих приміщень даного будинку, а обраний позивачем в даному випадку спосіб захисту не передбачений Законом.

За правилами ч.1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Щербаня Дмитра Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2019 року в частині вирішення первісних позовних вимог КП «Київжитлоспецексплуатація» підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд стягує з позивача на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги - 5 481 грн. та на відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, 4 750 грн.. а всього 10 231 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну Щербаня Дмитра Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2019 року в частині вирішення первісних позовних вимог Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» скасувати та ухвалити в цій частині рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнути з Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-А, р/р НОМЕР_1 АБ «Укргазбанк» м. Київ, МФО 320478, ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) 10 231 (десять тисяч двісті тридцять одну) грн. на відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль