Постанова

Іменем України

24 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 233/5529/18

провадження № 61-16258св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач 1 - прокуратура Донецької області,

відповідач 2 - Держана казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2019 року в складі судді Левченка А. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 10 липня 2019 року в складі колегії суддів: Новікової Г. В., Азевича В. Б., Кішкіної І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до прокуратури Донецької області, Держаної казначейської служби України, у якому просив стягнути із відповідачів у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю прокуратури, 2 млн. грн.

Позов мотивований тим, що 7 травня 2009 року слідчим відділом Костянтинівського МВ УМВС України в Донецькій області порушена кримінальна справа по факту вбивства ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого пунктами 1, 6, 12 частини другої статті 115 КК України.

Зазначав, що 10 червня 2009 року в 23 год. 25 хв. в порядку статті 115 КПК України (редакція 1960 року) його затримано за підозрою в скоєнні злочину, передбаченого пунктами 1, 6, 12 частини другої статті 115 КК України. 13 червня 2009 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а 16 червня 2009 року пред`явлено звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого пунктами 1, 6, 12 частини другої статті 115 КК України.

25 червня 2009 року слідчим управлінням МУ МВС України в Донецькій області порушено кримінальну справу по факту розбійного нападу на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України. Того ж дня вищевказані справи об`єднані в одну кримінальну справу.

Вказував на те, що вироком Дружківського міського суду Донецької області від 20 березня 2014 року його визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією всього майна; визнано невинним у скоєнні злочину, передбаченого пунктами 1, 6, 12 частини другої статті 115 КК України та на підставі пункту 2 статті 6 КПК України (редакція 1960 року) виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 березня 2015 року вирок Дружківського міського суду скасовано, кримінальна справа повернута прокурору на додаткове розслідування.

Зазначав, що вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2017 року його визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 187 КК України та призначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Встановлено початок обчислення строку відбуття покарання з моменту фактичного затримання, а саме з 10 червня 2009 року.

Відповідно до зазначеного вироку йому зараховано в строк відбуття покарання попереднє ув`язнення в період часу з 10 червня 2009 року по 10 липня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього

ув`язнення за два дні позбавлення волі та ухвалено вважати призначене покарання за цим вироком фактично відбутим.

Зазначав, що 10 червня 2009 року по 10 липня 2015 року - 6 років і 1 місяць він, перебуваючи під слідством та судом, увесь цей час знаходився під вартою.

На думку заявника, він протягом 3 років і 2 місяців незаконно знаходився під слідством та судом; у зв`язку з кримінальним провадженням відносно нього, втратив посаду начальника торгівельного відділу ТОВ «Сонячне місце плюс», а також єдиний заробіток і вимушений на теперішній час докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначав, що тривалий час був відсторонений від роботи без збереження заробітної плати, позбавлений засобів для існування та утримання своєї родини, змушений був докладати додаткових зусиль для підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину, передбаченому пунктами 1, 6, 12 частини другої статті 115 КК України та відновлення ділової репутації.

На думку позивача, протиправними діями посадових осіб прокуратури Донецької області йому завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню в силу статті 1176 ЦК України, статей 1, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з недоведеності підстав для відшкодування моральної шкоди та відсутності доказів щодо незаконності тримання під вартою. Позивач фактично утримувався під вартою протягом 6 років 1 місяця, що не перевищує строк призначеного покарання.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2019 року змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини висновків про те, що положення статті 1176 ЦК України та Закону

України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на правовідносини, які є предметом даного спору, не поширюються.

В іншій частині рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2019 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 10 липня 2019 року, у якій заявник, посилаючись на недотримання судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що у вчинені злочину, передбаченого пунктами 1, 6, 12 частини другої статті 115 КК України, заявника виправдано вироком Дружківського міського суду Донецької області від 20 березня 2014 року та вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2017 року, а не перекваліфіковано його дії на іншу статтю КК України. На думку ОСОБА_1 , зазначені обставини є підставою для відшкодування моральної шкоди відповідно до

вимог статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

Відзив до суду касаційної інстанції не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 233/5529/18 з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що постановою Константинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2009 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, як такого, що підозрюється в скоєнні злочину, передбаченого пунктами 1, 6, 12 частини другої статті 115 КК України.

Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 20 березня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України, та виправдано у вчиненні злочину, передбаченого пунктами 1, 6, 12 частини другої статті 115 КК України.

Указаний вирок скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 березня 2015 року та направлено справу прокурору Донецької області для проведення додаткового розслідування зі збереженням запобіжного заходу .

Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 187 КК України та призначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Встановлено початок обчислення строку відбуття покарання з моменту фактичного затримання, а саме з 10 червня 2009 року, в строк відбуття покарання зараховано попереднє ув`язнення в період з 10 червня 2009 року по 10 липня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та встановлено вважати призначене покарання за цим вироком фактично відбутим.

Фактичне перебування під вартою не перевищує строк призначеного покарання.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями

чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України N 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (стаття 1 зазначеного Закону).

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. (незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Звертаючись із позовом про відшкодування моральної шкоди, заявник в обґрунтування посилався на те, що моральна шкода йому спричинена тим, що його звинувачували в злочині, передбаченому пунктами 1, 6, 12 частини

другої статті 115 КК України, якого він не скоював та був виправданим, що потягло за собою моральні страждання.

Судами встановлено, що виправдувальний вирок Дружківського міського суду Донецької області від 20 березня 2014 року скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 березня 2015 року та справу направлено прокурору Донецької області для додаткового розслідування.

Постановленим вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 187 КК України та призначено покарання в вигляді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Постановлення виправдувального вироку відносно ОСОБА_1 чи встановлення в обвинувальному вироку суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою судами не встановлено.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не був реабілітований, оскільки його визнано винним у вчиненні злочину передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 187 КК України та призначено покарання в вигляді 9 років позбавлення волі, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Доводи касаційної скарги про те, що позивач незаконно знаходився під слідством та судом 3 роки і 2 місяці спростовуються наступним.

Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області від 01 лютого 2017 року постановлено обвинувальний вирок, за яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 187 КК України та призначено покарання в вигляді 9 років позбавлення волі. Встановлено початок обчислення строку відбуття покарання з моменту фактичного затримання, а саме з 10 червня 2009 року. Зараховано в строк відбуття покарання попереднє ув`язнення в період часу з 10 червня 2009 року по 10 липня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та вважати призначене покарання за цим вироком фактично відбутим.

Тобто фактичне знаходження під вартою не перевищувало строк призначеного судом покарання.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з тим, що судами попередніх інстанцій не встановлено дій з боку прокуратури, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним ОСОБА_1 у апеляційний скарзі, які обґрунтованого відхилені судом апеляційної інстанції, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує

суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2019 рокув частині, яка не змінена апеляційним судом, та постанову Донецького апеляційного суду від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов