КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8551/2019
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Вовка Є.І. 11 грудня 2018 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,-
встановив:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовують тим, що з серпня 1988 року по серпень 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 29 березня 2004 року №242 ОСОБА_3 та членам його сім`ї (позивачам) надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Позивачі вказують, що після розірвання шлюбу відповідач кілька разів на тиждень приходив ночувати у квартирі, але фактично проживав з іншою жінкою. В грудні 2016 року вивіз свої речі.

Надалі відповідач пропонував приватизувати квартиру в рівних частках та виплатити на його користь 1/3 частину вартості квартири, проте позивачі на таке не погоджувались. В серпні 2017 року ОСОБА_1 виявила зникнення ордеру на квартиру та технічного паспорту, повідомила про це поліцію та в присутності представника поліції зателефонувала ОСОБА_3 , який повідомив, що зниклі документи він забрав ще у 2016 році. Проте ОСОБА_1 зазначає, що документи зберігались в квартирі.

Посилаючись на те, що тягар утримання майна несе вона, зокрема, сплачуючи комунальні платежі за фактично відсутнього понад шість місяців мешканця, звернулась до суду із цим позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі посилається на тривалий розгляд справи, відсутність ухвали про заочний розгляд справи. Вказує, що у день ухвалення рішення представника позивача повідомили про відсутність судді та відкладення розгляду справи, проте у справі ухвалено заочне рішення. Також зазначає, що до Єдиного державного реєстру судових рішень рішення суду надіслано в січні 2019 року, що дає підстави уважати про ухвалення рішення значно пізніше, ніж вказана у ньому дата. Вважає, що справа фактично була розгляду в порядку спрощеного провадження.

Посилається на безпідставність висновку суду щодо ненадання доказів стосовно того, що квартира не є приватизованою. Вказує, що до позовної заяви долучено копію ордеру.

Також вказує, що суд ухилився від встановлення обставин справи відповідно до предмету позову та надання йому правової оцінки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано доказів щодо статусу вказаної квартири (зокрема, відомості щодо приватизації), її власника. При цьому, суд першої інстанції формально послався на дослідження обставин справи, лише перерахувавши копії матеріалів справи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в частині розгляду справи в порядку спрощеного провадження, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

З матеріалів справи убачається, що провадження у справі відкрито 26 березня 2018 року та призначено підготовче засідання на 27 квітня 2018 року, про що під розписку повідомлена представник позивачів. З різних причин судові засідання не відбувались (неявка учасників справи, перебування судді на лікарняному у дати різних засідань, клопотання представника позивачів про відкладення розгляду, перебування судді у відпустці). Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 12 листопада 2018 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 11 грудня 2018 року. 11 грудня 2018 року представником позивачів заповнено та підписано формуляр заяви, відповідно до якого позовні вимоги підтримує, проти розгляду справи не заперечує, просить ухвалити заочне рішення. 11 грудня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

З урахуванням викладеного доводи, що справу розглянуто в порядку спрощеного провадження не знайшли свого підтвердження.

Щодо інших доводів у зв`язку із провадженням по справі в суді першої інстанції (тривалий розгляд, відсутність ухвали про заочний розгляд, строки виготовлення рішення), колегія суддів зазначає, що такі не є тими обставинами, які є підставою для скасування рішення суду.

Щодо розгляду справи по суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

З матеріалів справи убачається, що з серпня 1988 року по серпень 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами, виданими органами реєстрації актів цивільного стану.

На підставі розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 29 березня 2004 року №242 та згідно із ордером №2096 серії Б від 18 травня 2004 року ОСОБА_3 на сім`ю з трьох осіб (він, дружина ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_2 ) надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що після розірвання шлюбу відповідач кілька разів на тиждень приходив ночувати у квартирі, але фактично проживав з іншою жінкою. В грудні 2016 року вивіз свої речі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР:
При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:
1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;
2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;
3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;
4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;
5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;
6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;
7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.
У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.
Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республікзаконодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Виходячи з аналізу статей 71, 72 ЖК Української РСР особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин не проживання протягом строку такої тривалості.

Поряд з цим, відповідно до частини 3 статті 12, а також частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України унормовано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 цієї статті установлено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Позивачами не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірному жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. При цьому, копії долучених до матеріалів справи заяв фізичних осіб в розумінні положень статей 76-80 ЦПК України не є доказами, дані яких можуть бути підставою для встановлення обставин (фактів), якими обґрунтовуються позовні вимоги.

З огляду на наведене, оскільки позивачем не доведено позовних вимог, підстави для задоволення позову відсутні.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, помилково мотивував такий висновок посиланням на не підтвердження статусу спірної квартири. Відтак апеляційний суд уважає, що мотивувальну частину рішення суду першої інстанції слід змінити в частині правового обґрунтування висновків суду відповідно до вимог статті 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року змінити в частині правового обґрунтування висновків суду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова