ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 642/2290/18

провадження № 22-ц/818/3989/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова, ухвалене 30 травня 2019 року о 16 годині 12 хвилин у складі судді Пашнєва В.Г. (повний текст рішення складений 6 червня 2019 року),

у с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати спільним сумісним майном подружжя 7/150 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , поділити спільне сумісне майно подружжя з урахуванням інтересів та частини, яка повинна належати неповнолітній дитині ОСОБА_3 наступним чином: визнати право власності за ОСОБА_1 на 7/300 частин та за ОСОБА_2 на 7/300 частин зазначеного житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 грудня 2010 року по 24 листопада 2015 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з матір`ю. Під час перебування в шлюбі сторонами було придбано 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі - продажу від 10 квітня 2013 року. Згідно вказаного договору відповідач ОСОБА_2 набув права власності на 7/150 частин будинку, а за ОСОБА_1 - на 1/5 частину будинку. В період шлюбу ОСОБА_2 отримував заробітну плату, брав споживчі кредити, а вона працювала та отримувала державну допомогу на дитину. Вказані кошти належали подружжю на праві спільної сумісної власності і за цей рахунок було придбано спільне майно. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова визнано, що 1/5 частка будинку, що зареєстрована за ОСОБА_1 не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана за її особисті кошти. Питання щодо розподілу 7/150 частин будинку, що були зареєстровані за ОСОБА_2 , судом не вирішувалось. Вважає, що зазначена частка спірного будинку належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що сторонами при укладенні договору купівлі-продажу частини житлового будинку, відповідно до статті 6 ЦК України, було чітко визначено належність майна на праві спільної часткової власності, що також було встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом були враховані лише докази та доводи відповідача. При вирішенні питання щодо визнання майна подружжя спільною сумісною власністю та його поділ не були враховані обставини та докази, що стосуються саме джерел походження грошових коштів, за рахунок яких було придбане спірне майно.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки викладені в рішенні суду відповідають фактичним обставинам справи. Посилання апелянта на неналежну оцінку судом пояснень свідків не є обґрунтованими тому, що всі допитані в судовому засіданні свідки не змогли дати пояснення з приводу наявності або відсутності у сторін спільних коштів.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 11.12.2010 по 24.11.2015, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 та рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.11.2015 (т.1 а.с. 7, 9)

На підставі нотаріально - посвідченого договору купівлі - продажу від 10.04.2013 (надалі Договір) подружжя придбало 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Будинок (т.1 а.с. 13 - 14)).

Відповідно до п. 1 зазначеного Договору 296/1200 частин Будинку передані у власність в таких частинах: ОСОБА_1 - 1/5 частина, ОСОБА_2 - 7/150 частин (т.1 а.с. 13-14).

За змістом Договору волевиявлення сторін було направлене на придбання Будинку у спільну часткову власність. Будь - які дані про придбання 7/150 частин Будинку у спільну сумісну власність подружжя в Договорі відсутні. Так, відповідно до пункту 5 Договору продавець будинку отримав від ОСОБА_1 грошові кошти за 1/5 Будинку та окремо отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за 7/150 Будинку. Сторони на час укладення Договору розуміли значення своїх дій і керували ними; не визнані судом недієздатними або обмеженими у своїй дієздатності; їх не примушено укласти цей договір на вкрай невигідних для них умовах внаслідок збігу тяжких обставин; уклали цей договір не внаслідок помилки, без наміру приховати інші угоди (пункт 12 Договору).

Даними витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.04.2013 підтверджується, що за ОСОБА_1 було зареєстроване право спільної часткової власності на 1/5 частину Будинку (т.1 а.с. 15), за ОСОБА_2 було зареєстроване право спільної часткової власності на 7/150 частин Будинку (т.1 а.с. 16).

Відмовляючи позивачці у визнанні права спільної сумісної власності на 7/150 частин будинку, суд правильно керувався ст.ст. 6, 11, 13 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) та обґрунтовано вважав, що сторони у справі, перебуваючи у шлюбі, набули Будинок не у спільну сумісну, а у спільну часткову власність. Тому презумпція спільної сумісної власності та загальний принцип рівності часток подружжя при вирішенні дійсного спору не можуть бути застосовані.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Про те, що у сторін у справі не виникло режиму спільного сумісного майна на Будинок свідчать і висновки, викладені у рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 25.10.2017 у цивільній справі № 642/6244/17, яким відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісної власності, поділ Будинку та задоволений позов ОСОБА_2 про вселення до Будинку (т.1 а.с. 58 - 60) та у рішенні того ж суду від 15.05.2018 у справі № 642/5973/17, яким відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права відповідача на частку у спільному майні у розмірі 7 % (1/21 частина ) Будинку (т.1 а.с. 142 - 143).

Доводи апеляційної скарги про те, що при оформленні Договору купівлі - продажу Будинку сторони домовилися про те, що 1/5 частина Будинку, що придбані за особисті кошти ОСОБА_1 будуть оформлені на її ім`я, а 7/150 частин Будинку, придбані за спільні кошти подружжя у розмірі 61000 грн, будуть оформлені на ОСОБА_2 . вищезазначеного висновку суду не спростовують. Договір є дійсним та ОСОБА_1 не оспорювався.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував. Апелянт не спростувала встановлені у справі фактичні обставини та висновку суду, що обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 4 листопада 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний