ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 646/13502/16-ц

провадження № 22-ц/818/4761/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання недійсним договору кредиту, договору іпотеки, припинення поруки, зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року, постановлене під головуванням судді Сорока О.П., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання недійсним договору кредиту, договору іпотеки, припинення поруки, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими, такими що підлягають задоволенню у повному обсязі. Судом не враховані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», до договору включені умови, які є несправедливими та створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Крім того відсутні докази видачі позивачу кредиту у розмірі 2 606,85 доларів США. Апелянт також зазначає, що порука ОСОБА_2 за договором від 07.12.20116 року є припиненою, оскільки вимога Банком була направлена поручителю 18.11.2015 року, тоді як з позовом про стягнення заборгованості відповідач звернувся лише 28.07.2016 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - відхилено, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - задоволено, скасовано ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року, Верховний Суд виходив з того, що погодившись з висновком суду першої інстанції про відповідність умов кредитного договору загальним вимогам чинності правочину, що передбачені статтею 203 ЦК України, та відсутність підстав для визнання його недійсним, апеляційний суд вважав, що сплата комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за проведення додаткового моніторингу та надання фінансового інструмента за рахунок позивача, є незаконною. При цьому суд апеляційної інстанції не виклав мотивів щодо наявної у справі заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання кредитного договору недійсним, суд не застосовує строки позовної давності за клопотанням представника відповідача.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 07 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ «КБ «ПриватБанк») був укладений кредитний договір № №HAH2GL01270001, за яким банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівкою через касу з терміном повернення до 04 грудня 2026 року включно у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на загальну суму 31 556,85 дол. США, з яких 28 950,00 дол. США - на придбання квартири АДРЕСА_1 та 2 606,85 дол. США - на сплату страхових платежів відповідно до пунктів 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору (а.с.7-9).

На забезпечення виконання кредитного зобов`язання 07 грудня 2006 року сторони також уклали договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 46,3 кв. м, житловою площею 31,0 кв. м. (а.с.10-12).

07 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ «КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 укладено договір поруки, остання поручилась за належне виконання позивачем умов кредитного договору.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що пункти 2.1.3 та 2.2.7 кредитного договору не містять порядку сплати ним будь-яких страхових платежів, а умови пунктів 1.1, 2.3.1, 2.3.3, 3.11, 6.2, 6.5-6.9 надають право банку в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку, нараховувати додаткові комісії за кредитом без узгодження з позичальником та розривати в односторонньому порядку кредитний договір. Відповідно до пункту 2.3.9 відповідач має право доводити до відома третіх осіб інформацію про його (позивача) заборгованість, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов`язань, у випадку порушення кредитних зобов`язань, що, на його думку, порушує право на захист персональної інформації та банківської таємниці відносно нього. Позивач вважає, що такі умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання його недійсними. Такі ж підстави позивач зазначав і для визнання недійсним договору іпотеки. Крім того вказував, що оскільки банківська установа скористалася правом на дострокове повернення кредиту, чим змінила умови кредитного договору, зокрема дату виконання основного зобов`язання, порука у спірних правовідносинах є припиненою. З урахуванням вказаного, ОСОБА_1 просив суд:

-визнати недійсним кредитний договір від 07 грудня 2006 року №HAH2GL01270001, укладений між ним та АТ КБ «ПриватБанк»;

-визнати недійсним договір іпотеки від 07 грудня 2006 року № HAH2GL01270001, укладений між ним та АТ «КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області та зареєстрований в реєстрі за № 1958;

-визнати припиненою поруку за договором поруки від 07 грудня 2006 року № HAH2GL01270001, укладеним між ОСОБА_2 та АТ «КБ «ПриватБанк»;

-зобов`язати позивача повернути отриманий кредит у розмірі 31 556,85 дол. США на придбання квартири АДРЕСА_1 , з яких 28 950,00 дол. США - її вартість, 2 606,85 дол. США - на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, а відповідача - повернути отриману ним суму кредиту 34 011,04 дол. США;

- зобов`язати приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області виключити з Реєстру іпотек запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки, укладеним між ним та АТ «КБ «ПриватБанк» 07 грудня 2006 року, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Можливість кредитування в іноземній валюті передбачена ст. 47 Законом України «Про банки і банківську діяльність», згідно до положень якої кредитною операцією, зокрема, є розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Статті 47 та 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрет.

ПАТ КБ «Приват банк» має відповідний дозвіл Національного банку України № 22-2 від 04.12.2001 р. на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з Додатком до дозволу (а.с.69).

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз`яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Відповідно до Постанови ПВССУ №5 від 2012 р., при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст. 215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст. 18,19 ЗУ "Про захист прав споживачів".

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріали справи свідчать про те, що при укладенні кредитного договору 07 грудня 2006 року сторони погодили, що банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівкою через касу з терміном повернення до 04 грудня 2026 року включно у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на загальну суму 31 556,85 дол. США, з яких 28 950,00 дол. США - на придбання квартири АДРЕСА_1 та 2 606,85 дол. США - на сплату страхових платежів відповідно до пунктів 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору.

Пунктом 1.1 кредитного договору зазначено, що ОСОБА_1 надано кредит зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,04 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту, згідно з пунктом 3.11 кредитного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 кредитного договору.

Відповідно до п.2.3.1., 2.3.3. Кредитного договору, Банк має право зі згоди позичальника збільшити розмір відсоткової ставки за користування Кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів України. Крім того, при виникненні, зазначених у п.2.3.3. подій, Банк має право змінити умови договору, розірвати договір у судовому порядку або здійснити одностороннє розірвання договору.

Кредитний договір містить визначені сторонами умови: мету надання кредиту, форми його забезпечення, розмір процентів за користування кредитом, суму кредиту, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту і обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту , реальної процентної ставки, можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Крім того укладення кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам закону, оскільки ПАТ КБ «Приват банк» має відповідний дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

Пунктом 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. закріплено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Як убачається зі змісту оспорюваного Кредитного договору, в ньому було чітко закріплено сукупну вартість кредиту, яку повинен сплатити банку ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 5 ст. 11 вказаного Закону України до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що кредитний договір та договір іпотеки від 07.12.2006 року є недійсними в цілому.

Спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Несправедливі умови договору мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків. Позивачем не надано доказів, на підтвердження того, що умови спірного договору (крім окремих положень п.1.1. кредитного договору) порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди йому, як споживачеві.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей, що позивач з 2006 року звертався з пропозиціями про внесення змін до умов договору про надання споживчого кредиту, зокрема, щодо збільшення розміру відповідальності банку, можливості внесення змін та доповнень до даного договору, що свідчить про його згоду з умовами спірного договору.

Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав необхідні документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для визнання недійсними вцілому як кредитного договору, так і договору іпотеки від 07.12.2006 року, - відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Проте колегія суддів вважає, що п.1.1 Кредитного договору від 07 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині щодо умов про сплату послуг з фінансового моніторингу та надання фінансового інструмента за рахунок позивача, - є недійсним, оскільки сплата комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за проведення додаткового моніторингу та надання фінансового інструмента за рахунок позивача, є незаконною.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного суду України у справі 234/169/15-ц.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним вцілому, так і визнання недійсним окремих його положень.

У даній справі визнання недійсним окремих положень одного із підпунктів договору не тягне за собою визнання недійсним договору вцілому.

При цьому відповідач наполягав на застосуванні строків давності до спірних правовідносин (а.с.70-72), вказував, що вся інформація по кредитному договору була надана ОСОБА_1 ще в 2006 році, при цьому з позовом він звернувся лише у грудні 2016 року. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається з дня укладення такого правочину, оскільки саме підписавши кредитний договір позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України), а позовна давність до вимог про стягнення неустойки - один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Виходячи із змісту зазначеної норми, відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача.

Проте якщо підстав вважати порушеним право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог.

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Колегія суддів вважає, що вимоги позивача про недійсність п.1.1. Кредитного договору від 07 грудня 2006 року в частині щодо умов про сплату послуг з фінансового моніторингу та надання фінансового інструмента за рахунок позивача, - є обгрунтованими та доведеними.

Проте наявні підстави для відмови позивачу у позові в цій частині у зв`язку із пропуском позовної давності.

В іншій частині рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Зокрема, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про те, що порука у спірних правовідносинах не є припиненою.

Відповідно до ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається.

Згідно з ч. 1ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З матеріалів справи убачається, що листом-повідомленням № 30.1.0.0/2-61207HAH0L604 від 18.11.2015 року боржника було повідомлено про необхідність повернення боргу за кредитним договором.

Проте п.12. договору поруки сторони погодили, що порука діє протягом п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновки суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п.1.1. Кредитного договору від 07 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», щодо умов про сплату послуг з фінансового моніторингу та надання фінансового інструмента за рахунок позивача, слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити у зв`язку із пропуском позовної давності. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п.1.1. Кредитного договору від 07 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», щодо умов про сплату послуг з фінансового моніторингу та надання фінансового інструмента за рахунок позивача, - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити у зв`язку із пропуском позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 04.11.2019 року.