Постанова

Іменем України

24 жовтня 2019 року

м. Київ

справа 759/10308/15-ц

провадження № 61-18255св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 (третя особа за зустрічним позовом), ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», яка підписана представником Ньорбою Оленою Михайлівною, на рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 04 жовтня 2016 року у складі судді Борденюка В. В., та на рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Лапчевської О. Ф., Прокопчук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»

(далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 16 березня 2011 року між

ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ 11Ф-05, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі

405 000,00 грн строком до 17 березня 2031 року, зі сплатою 15 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов`язання 16 березня 2011 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 11Ф-5/1, за умовами якого ОСОБА_2 поручився перед банком солідарно відповідати за виконання зобов`язання ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язання за кредитним договором утворилася заборгованість, а тому ПАТ «Брокбізнесбанк», з урахуванням збільшення позовних вимог, просило стягнути на користь банку із відповідачів солідарно 593 527,23 грн, з яких: 383 524,87 грн - заборгованість за кредитом; 19 657,56 грн - заборгованість за процентами; 58 001,57 грн - неустойка за прострочення сплати кредиту;

4 338,19 грн - неустойка за прострочення сплати процентів; 113 550,97 грн -індексація простроченої заборгованості за кредитом; 8 220,09 грн -індексація простроченої заборгованості за процентами; 5800,16 грн - 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України (заборгованість за кредитом); 433,82 грн - 3 % на підставі статті 625 ЦК України (заборгованість за процентами). А також стягнути з відповідачів судові витрати.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання договору поруки припиненим.

На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що банк не пред`явив вимог до поручителя протягом встановленого шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання, а тому договір поруки припинив свою дію.

Крім того, ОСОБА_2 поручався за виконання зобов`язань боржником за договором від 16 березня 2011 року, однак між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір, за яким позивач за зустрічним позовом не поручався.

Посилаючись на частину четверту статті 559 ЦК України, ОСОБА_2 просив зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня

2016 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором № 11Ф-05 від 16 березня

2011 року у розмірі 587 293,25 грн.

У задоволенні позовних вимог ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов задоволено, визнано припиненим договір поруки № 11Ф-5/1 від 16 березня 2011 року, укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково первісний позов ПАТ «Брокбізнесбанк», суд першої інстанції вважав доведеним факт наявності кредитної заборгованості ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням зобов`язання, а тому існують правові підстави для часткового задоволення позову. Разом із тим, суд вважав, що стягнення з позичальника встановлених договором відсотків із користування кредиту унеможливлює стягнення 3 % річних на підставі положень статті 625 ЦК України, оскільки обидва види нарахувань за своєю природою є платою за користування чужими коштами.

Задовольняючи зустрічні позовні вимог, суд першої інстанції вважав, що порука - строкове зобов`язання, а тому враховуючи те, що з вимогою про дострокове погашення заборгованості банк звернувся до боржника

07 жовтня 2014 року, а про солідарне стягнення з позичальника і поручителя звернувся лише у червні 2015 року, банк пропустив шестимісячний строк пред`явлення вимог до поручителя.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року скасовано в частині часткового задоволення позову ПАТ «Брокбізнесбанк» і ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково і стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 16 березня 2011 року № 11Ф-05 у розмірі 593 527,23 грн, із яких: 383 524,87 грн заборгованості за кредитом; 19 657,56 грн заборгованості за процентами; 58 001,57 грн неустойки за прострочення сплати кредиту; 4 338,19 грн неустойки за прострочення сплати процентів; 113 550,97 грн індексації простроченої заборгованості за кредитом; 8 220,09 індексації простроченої заборгованості за процентами; 5 800,16 грн 3 % річних згідно зі статтею 625 ЦК України (заборгованість за кредитом); 433,82 грн 3 % згідно зі статтею 625 ЦК України (заборгованість за процентами).

В іншій частині задоволення позовних вимог ПАТ «Брокбізнесбанк» відмовлено.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від

04 жовтня 2016 року в іншій частині залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог, апеляційний суд погодився, що у зв`язку з вимогою банку про дострокове повернення кредитних коштів право пред`явити вимогу до поручителя ПАТ «Брокбізнесбанк» набув 11 грудня 2014 року. Звернувшись до суду із вимогою до ОСОБА_2 лише 19 червня 2015 року, банк порушив строк такої вимоги, а тому з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України існують правові підстави для визнання поруки припиненою.

Змінюючи рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних, апеляційний суд вважав, що правовим наслідком невиконання зобов`язання за кредитним договором є також стягнення грошової суми на підставі положень статті 625 ЦК України. Розрахунки заборгованості, надані банком, передбачені і відповідають змісту укладеного між сторонами кредитного договору, а тому позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

16 грудня 2016 року ПАТ «Брокбізнесбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, яка підписана представником Ньорбою О. М., у якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 04 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва

від 29 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій у порушення норм законодавства не встановили всіх обставин, що мають значення для справи, та застосували норми матеріального права, які застосуванню до спірних правовідносин не підлягали.

Визнаючи поруку припиненою, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, не встановив, коли саме банк звернувся до боржника з вимогою про дострокове виконання зобов`язання, не звернув належної правової уваги на той факт, що вимога від 07 жовтня 2014 року не отримана ОСОБА_1 , а повернута «за закінченням встановленого строку зберігання».

Вказує, що своїм правом на дострокове повернення коштів банк скористався лише вимогою від 17 січня 2015 року, а тому строк на пред`явлення вимоги до поручителя пропущено не було.

Доводи інших учасників справи

23 січня 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення касаційну скаргу, підписане представником Кондратюком С. В., у якому просить касаційну скаргу ПАТ «Брокбізнесбанк» відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Заперечення мотивоване безпідставністю вимог касаційної скарги, оскільки банк, скориставшись своїм правом на вимогу про дострокове стягнення кредитної заборгованості, порушив шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя, а тому суди першої та апеляційної інстанцій в силу вимог статті 559 ЦУ України обґрунтовано вважали поруку припиненою.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Справу № 759/10308/15-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 16 березня 2011 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11Ф-05, зі змінами за Додатковою угодою № 1 від 08 квітня 2011 року, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 405 000,00 грн строком до

17 березня 2031 року, зі сплатою 15 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 16 березня 2011 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 11Ф-5/1, за яким ОСОБА_2 поручився перед банком солідарно відповідати за виконання зобов`язання

ОСОБА_1

Пунктом 2.1 цього договору встановлено, що він діє до повного виконання позичальником зобов`язань за договором або до моменту припинення поруки з інших підстав, визначених законодавством України.

За умовами договору поруки поручитель зобов`язався відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, відповідати перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник (пункт 1.4, 1.5 спірного договору поруки).

Встановлено, що з серпня 2014 року ОСОБА_1 систематично належним чином не виконував своїх зобов`язань зі сплати кредиту і відсотків за його користування, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Згідно з наданого банком розрахунку за кредитним договором існує заборгованість складається із 383 524,87 грн боргу за кредитом,

19 657,56 грн несплачених відсотків за користування кредитом,

58 001,57 грн неустойки по тілу кредиту, 4 338,19 грн неустойки по відсоткам, 113 550,97 грн індексації простроченої заборгованості по тілу кредиту, 8 220,09 грн індексації простроченої заборгованості по відсоткам, 3% річних від простроченої заборгованості по тілу у розмірі 5 800,16 грн і 3% річних від простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі

433,82 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Аналогічна імперативна норма закріплена і договором поруки від

16 березня 2011 року № 11Ф-5/1, укладеним між ПАТ «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_2 , пунктом 1.5 якого передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, порука є строковим зобов`язанням і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі

№ 6-6цс14 виклав правовий висновок, згідно з яким строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов`язання поруки. Право кредитора й обов`язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації своїх прав, зокрема й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред`явлена претензія, і поручитель не виконав зазначені у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку існування поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основого зобов`язання не пред`явить вимогу до поручителя, якщо інше не передбачено законом.

Зі змісту оскаржуваного договору поруки вбачається, що сторони не встановили строк її припинення, вказавши у пункті 5.1 спірного правочину, що договір поруки діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором або до моменту припинення поруки з інших підстав, визначених чинним законодавством України. Таким чином, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основого зобов`язання не пред`явить вимогу до поручителя.

Встановивши, що 07 жовтня 2014 року банк заявив вимогу до боржника про погашення кредитної заборгованості, чим змінив строк виконання основного зобов`язання, а з вимогою до поручителя позивач за первісним позовом звернувся лише 19 червня 2015 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано визнав договір поруки № 11.Ф5/1 від 16 березня 2011 року, укладений між

ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 , припиненим.

Крім того, з умов спірного кредитного договору вбачається, що боржник

ОСОБА_1 (а відтак і поручитель) узяли на себе зобов`язання повертати суму кредиту рівними частинами щомісяця, шляхом внесення платежів до 10 числа кожного календарного місяця (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Тобто, крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18) зробила висновок, що в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, тому з часу несплати кожного з платежів починається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Враховуючи, що останній платіж на повернення кредиту був здійснений

09 липня 2014 року, з позовом банк звернувся у червні 2015 року, то порука за кредитним договором є припиненою.

Оскільки розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк», встановлений рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, не оскаржується, а тому, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та з огляду на положення статті 400 ЦПК України, суд перевіряє законність оскаржуваних судових рішень у межах доводів скарги.

Суд апеляційної інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», яка підписана представником Ньорбою Оленою Михайлівною, залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров