Номер провадження: 22-ц/813/1736/19
Номер справи місцевого суду: 496/1365/16-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про встановлення факту батьківства і визнання права власності,

встановив:

26 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, уточнивши який 13.07.2007 року, просила встановити факт того, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її батьком; просила зобов`язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (далі Відділ ДРАЦС) внести зміни в актовий запис про народження №1141 від 30.12.1986 року, в якому у графі відомості про дитину вказати - « ОСОБА_4 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження місто Одеса, а в графі відомості про батька зазначити - « ОСОБА_3 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України та видати нове свідоцтво про народження (т.1, а.с.132-135).

Крім того, позивач просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на 1/4 частину житлового будинку загальною площею 83,70 кв.м., у тому числі житловою площею 45,80 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами: погребом, сараєм, вбиральнею, цистерною, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за правом представлення після смерті її бабусі - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що позивач не є донькою її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, її бабуся ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 також не є бабусею позивачки, а тому остання не має права на отримання спадщини після смерті ОСОБА_5 за правом представлення.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 було задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язано Відділ ДРАЦС внести зміни в актовий запис про народження № 1141 від 30.12.1986 року зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану, вказавши в графі батько « ОСОБА_3 », та видати нове свідоцтво про народження.

Визнано за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за законом на 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 83,70 кв.м, у тому числі житловою площею 45,80 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами погрібом, сараєм, вбиральнею, цистерною, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року, та постановлення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 17.10.2019 року, на 17.00 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 129-135).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в якій справа перебуває на розгляді значний час, а саме більше півтора року, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 , звернувшись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на судове рішення, жодного разу не з`явилась в судові засідання, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового засідання, неодноразово звертавшись до суду із заявами про відкладення розгляду справи (т.2, а.с.60, 72, 92, 113, 124). При цьому поштова кореспонденція, направлена їй за адресою місця реєстрації (т.2, а.с.134) і проживання, про що вказано нею в заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення (т.2, а.с.24), неодноразово не вручалась їй через неотримання адресатом (т.2, а.с.32-33, 42-43).

У зв`язку з цим, та враховуючи небажання ОСОБА_1 отримувати від суду апеляційної інстанції поштову кореспонденцію, про судове засідання, призначене на 17.10.2019 року, на 18.00 год., вона була повідомлена через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, за 10 днів до судового засідання, як то передбачено ч. 11 ст. 128 ЦПК України (т.2, а.с.131-132).

Також колегією суддів враховано, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 неодноразово повідомлялась судом апеляційної інстанції про час і місце судового засідання телефонограмами, однак до суду все-рівно не з`являлась, посилаючись на хворобу (т.2, а.с.19, 64, 123).

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення заявником апеляційної скарги своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 24.10.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (т.2, а.с.52-56), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, звертаючись до суду з уточненим позовом, позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер її батько ОСОБА_3 Згодом, ІНФОРМАЦІЯ_6 померла її бабуся - ОСОБА_5 , яка була матір`ю її батька ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , що належала її бабусі згідно запису у погосподарській книзі Нерубайської сільської ради №8, особовий рахунок № НОМЕР_1 та квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с.132-135).

Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що відповідно до ст.1266 ЦК України, вона є спадкоємцем за правом представлення після смерті своєї бабусі - ОСОБА_5 , оскільки має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом її батькові - ОСОБА_3 , якби він був живим на час відкриття спадщини (момент смерті бабусі). У встановлений законом строк вона звернулась до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті бабусі ОСОБА_5

Іншим спадкоємцем за правом представлення є онука померлої відповідач ОСОБА_1 , яка також звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Однак, листом від 16.06.2017 року №2418/02-14 державний нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, у зв`язку з тим, що у неї відсутні документи, підтверджуючі родинні відносини між нею та її батьком ОСОБА_3 та не надано оригіналів правовстановлюючих документів на 1/2 частину зазначеного житлового будинку та на вказану квартиру, які підтверджують право власності на них за померлою ОСОБА_5 (т.1, а.с.154).

Позивач посилалась на те, що з 1985 року по 1986 рік її мати ОСОБА_6 проживала разом із її батьком ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. 27.11.1986 народилася вона, ОСОБА_2 За місяць до її народження батьки припинили сумісне проживання та розійшлися. У зв`язку з цим, за вказівкою її матері у Книзі реєстрації актів про народження зроблено запис №1141, в якому у графі «батько» вказаний « ОСОБА_7 », тобто в графі «батько» мати вказала своє прізвище « ОСОБА_8 », а ім`я та по батькові, що дійсно належить її батькові « ОСОБА_9 ».

За своє життя ОСОБА_3 із дня її народження і по день своєї смерті визнавав її своєю донькою. Батько безпосередньо приймав участь у вихованні позивачки. Лише після смерті її бабусі ОСОБА_1 почала не визнавати факт родинних відносин, з метою усунути її від права успадкувати майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5 , хоча на протязі всього часу вони визнавали одна одну сестрами по батьку. Бабуся ОСОБА_5 також визнавала її своєю онукою.

Встановлення факту батьківства їй необхідно для прийняття спадщини та визнання права власності на вищевказане нерухоме майно після смерті її бабусі. Вважає, що її права порушені, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовною заявою.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач повністю довела свої вимоги, а тому задовольнив їх.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.

Та обставина, що після смерті ОСОБА_5 залишилась спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , що належала її бабусі згідно запису у погосподарській книзі Нерубайської сільської ради №8, особовий рахунок № НОМЕР_1 , підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, чи є позивач ОСОБА_2 донькою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , та чи має вона право на спадкування майна матері ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , за правом представлення. Також спірним є питання про те, чи законно суд визнав за позивачем право власності на спадкове майно, враховуючи, що на останнє відсутні правовстановлюючі документи.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення уточнених позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1, а.с. 6).

Проте, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, що підтверджується листом № 2234/01-16 від 24.06.2016 року Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області (а.с.36).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 - мати ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть (т.1, а.с. 7).

За життя ОСОБА_5 була зареєстрована одноособово та проживала по день смерті за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №4160 від 16.11.2015 року (т.1, а.с.39, 40).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , що належала їй згідно запису у погосподарській книзі Нерубайської сільської ради №8, особовий рахунок № НОМЕР_1 (т.1, а.с. 147) та квартири АДРЕСА_2 .

Після смерті спадкодавця ОСОБА_5 до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявами про прийняття спадщини звернулись відповідач та позивач, відповідно 20.11.2015 року та 18.12.2015 року (т.1 а.с.37, 52).

Ухвалюючи судове рішення, суд виходив із того, що у відповідності до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно зі ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Таким чином, сторони по справі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 у встановленому законом порядку

Проте, як вбачається з матеріалів справи, листом від 16.06.2017 року №2418/02-14 державний нотаріус відмовив позивачу ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, у зв`язку з тим, що у неї відсутні документи підтверджуючі родинні відносини між нею та її батьком ОСОБА_3 та не надано оригіналів правовстановлюючих документів на 1/2 (одну другу) частину зазначеного житлового будинку та на вказану квартиру, які підтверджують право власності на них за померлою ОСОБА_5 .

Крім того, нотаріус роз`яснив позивачці право у судовому порядку встановити факт родинних відносин між нею та її батьком, а також визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на вищезазначене нерухоме майно у відповідній частці (т.1, а.с.154).

Вирішуючи питання про те, чи являється ОСОБА_3 батьком ОСОБА_2 , суд виходив із того, що відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Так, із копії доповнень до справи № 22ц-4666, адресованих ОСОБА_5 до апеляційного суду Одеської області 16.10.2007, в рамках цивільної справи № 22ц-4666/07 (розгляд якої судом підтверджено позивачем), вбачається про обізнаність ОСОБА_5 про наявність у неї онуки ОСОБА_10 (т.1, а.с. 193-195).

Крім того, судом в судовому засіданні були досліджені фотокартки, на яких зображені ОСОБА_3 і ОСОБА_6 мати позивачки ОСОБА_2 . Вказані обставини підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які підтвердили, що за життя він визнавав ОСОБА_2 як свою дитину, вони проводили разом вільний час, він піклувався про доньку та дбав про неї.

При цьому суд врахував, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 , у Книзі реєстрації актів про народження зроблено запис №1141, де в графі «мати» вказано: « ОСОБА_6 », за вказівкою матері у графі «батько» вказаний: « ОСОБА_7 » (т.1, а.с.11).

Також суд обгрунтовано виходив із того, що із листа ОСОБА_6 (т.1, а.с. 142), який був адресований її матері в період, коли вона відбувала покарання в місцях позбавлення волі, вбачається, що в ньому згадується про ОСОБА_14 батька її дитини; з листа ОСОБА_2 , адресованого її матері ОСОБА_6 (т.1, а.с. 144), вбачається, що вона вказує про те, що до неї приїздив батько; з листа (т.1, а.с. 146), написаного подругою на ім`я ОСОБА_6 вбачається, що розповідається про ОСОБА_14 ОСОБА_15 .

Крім того, суд обгрунтовано послався на сповідь спадкодавця ОСОБА_5 , в якій вона вказує про те, що все своє майно заповідає ОСОБА_16 , тобто позивачу ОСОБА_2 (т.1, а.с.192).

Більше того, колегія суддів зазначає, що у вказаному листі спадкодавець ОСОБА_5 категорично заперечує проти того, щоб після її смерті її майно успадкувала відповідач ОСОБА_1 .

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що матеріали справи мають достатньо доказів того, що позивач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 і онукою ОСОБА_5 , а тому має право на спадкування майна по праву представлення після смерті ОСОБА_5 , оскільки син останньої та батько позиваки - ОСОБА_3 помер раніше, ніж його мама та бабуся позивача - ОСОБА_5 .

При цьому суд обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ст.1266 ЦК України ОСОБА_2 є спадкоємцем за правом представлення після смерті своєї бабусі - ОСОБА_5 , оскільки має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом її батькові - ОСОБА_3 , якби він був би живим на час відкриття спадщини (момент смерті бабусі). Іншим спадкоємцем за правом представлення є онука померлої - відповідач ОСОБА_1

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини мають регулюватись КпШС України, то колегія судів зазначає, що суд першої інстанції керувався саме вказаним Кодексом щодо встановлення факту батьківства та зобов`язання Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції та внесення змін в актовий запис про народження № 1141 від 30.12.1986 року та видачі нового свідоцтва про народження.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано керувався п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», яким передбачено, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України.

Так, відповідно до ст.53 КпШС України (в ред.1969 року) в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлено в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

З цього приводу слід зазначити, що доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд не мав правових підстав для встановлення факту батьківства, а повинен був встановлювати факт визнання батьківства, оскільки після смерті батька встановлюється саме факт батьківства, а не факт визнання батьківства.

Так, у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст.53 КпШС України. Заяви про встановлення фактів батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч.2 ст.55 КпШС запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній), і можуть бути подані матір`ю або самою дитиною після досягнення повноліття.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги стосовно того, що суд не мав права задовольняти позов в частині визнання права власності на спадкове майно, оскільки матеріали справи не мають доказів наявності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, то колегія суддів з ними не погоджується, виходячи з наступного.

Так, суд обгрунтовано виходив із того, що відповідно до довідки Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 1799 від 03.07.2017 року згідно запису в погосподарській книзі № 8 особовий рахунок № НОМЕР_2 за померлою ОСОБА_5 числиться 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 147).

Відповідно до вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору було покладено саме на сільські ради.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Умовою для переходу у порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Таким чином, оскільки запис у погосподарській книзі визнавався в якості актів органів влади, що підтверджує право власності, то суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність у спадкодавця ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що дана справа має розглядатись в порядку окремого провадження, оскільки суд обгрунтовано виходив із того, що в даному випадку мається спір між сторонами про право на отримання спадщини, а тому даний спір має розглядатись в порядку позовного провадження.

Що стосується посилання заявника апеляційної скарги на незаконне застосування строку позовної давності, то вони є взагалі безпідставними, так як суд в оскаржуваному судовому рішенні не застосовував до позовних вимог ОСОБА_2 строку позовної давності.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра