Справа № 345/3607/18
Провадження № 22-ц/4808/391/19
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Калуської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправними дій та бездіяльності органу місцевого самоврядування, скасування рішення Калуської міської ради, зобов`язання вчинити дії, з апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2018 року, постановленого суддею Кардаш О.І.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У вересні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із даним позовом та після уточнення вимог представником від 20 грудня 2018 року просила ухвалити рішення про визнання договору № 147/01-24 від 20 листопада 2001 року, укладеного між сторонами на право тимчасового довгострокового користування землею, з 01 січня 2002 року таким, що діє за правилами чинного ЗК України, поновленим у 2016 році, визнання її такою, що вправі отримати дозвіл на безоплатну приватизацію спірної земельної ділянки в АДРЕСА_1 площею 0,0830 га з цільовим призначенням: для ведення городництва, визнання протиправними дій та бездіяльності Калуської міської ради, що стосуються питань поновлення з 2016 дії договору № 147/01-24 від 20 листопада 2001 року, визнання незаконним та скасування рішення Калуської міської ради №841 від 03 квітня 2017 року «Про відмову в поновленні договору №147/01-24 від 20 листопада 2001 року на право тимчасового довгострокового користування землею» та зобов`язання Калуської міської ради поновити договір з реєстрацією у відповідному Державному реєстрі.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що 20 листопада 2001 року з Калуською міською радою було укладено договір №147/01-24 на право тимчасового довгострокового (15 років) користування земельною ділянкою, що розташована на АДРЕСА_1 площею 0, 0830 га, цільове призначення для ведення городництва. У зв`язку з тим, що термін даного договору спливав 20 листопада 2016 року, вона 23 травня 2016 року звернулася до Калуської міської ради із заявою про поновлення договору та про передачу даної земельної ділянки у власність згідно безоплатної приватизації, однак відповідач жодного рішення з цього приводу не прийняв.

Вважає вищевказаний договір поновленим та вона отримала право на замовлення розробки документації із землеустрою без надання дозволу на безоплатну приватизацію названої земельної ділянки від Калуської міської ради, про що письмово повідомила відповідача, надавши розроблену у 2014 році землевпорядну документацію.

Виконавчий комітет Калуської міської ради листом від 24 червня 2016 року повідомив, що міська рада наміру продовжити дію договору оренди не має через порушення нею умов договору, зокрема не внесення протягом трьох років плати за користування ділянкою та нецільове використання земельної ділянки. Однак вважає, що наведене не ґрунтується на законі, оскільки є інвалідом ІІ групи і Податковим кодексом, що з 01 січня 2011 року набрав чинності, передбачено звільнення від сплати за землю непрацездатних осіб.

На час укладення спірного договору на право тимчасового довгострокового користування землею відносини щодо тимчасового користування землею регулювалися ЗК України (в редакції з 15 травня 1992 року по 31 грудня 2001 року), ЗУ «Про оренду землі» в редакції 06 жовтня 1998 року, ЗУ «Про плату за землю» в редакції 03 липня 1992 року. Тобто на момент укладення договору чинним законодавством було передбачено можливість укладення як договору про право тимчасового користування землею, так і договору оренди як особливого виду договору користування землею. При цьому Конституційний Суд України у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначив, що чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського ) господарства, а коли в оренду у Кодексі не здійснено.

Оскільки договір було укладено 20 листопада 2001 року строком на 15 років, то на момент введення в дію нового ЗК України він чинності не втратив. У зв`язку з цим після введення в дію чинного ЗК України зберегла право тимчасового довгострокового користування землею, яке у неї виникло на підставі укладеного із Калуської міською радою договору від 20 листопада 2001 року.

Виконавчий комітет Калуської міської ради порушив договірні зобов`язання, гарантовані ст.ст. 525, 651 ЦК України, та почав діяти відносно позивача завідомо незаконно і агресивно, жодного рішення, щонайменше за місяць до 20 листопада 2016 року, часу закінчення договору тимчасового довгострокового користування землею, сесія Калуської міської ради про задоволення чи про відхилення листа-звернення ОСОБА_4 про поновлення договору оренди №147/01-24 не приймала, а виконавчий комітет ради на такі рішення не має виключних, і делегованих повноважень.

Суб`єкт владних повноважень Калуська міська рада, до виключної компетенції якої віднесено вирішення питання щодо безоплатної приватизації земельних ділянок, що належать їй на праві комунальної власності, не розглянула в місячний термін її заяви-повідомлення та не прийняла за результатами її розгляду належного та обґрунтованого рішення, фактично поновила договір оренди землі від 20 листопада 2001 року та дозволила позивачу безоплатно приватизувати земельну ділянку в АДРЕСА_1 площа 0,0830 га з цільовим призначенням для ведення городництва, що перебуває у її користуванні.

Постановою Калуського міськрайонного суду від 14 березня 2017 року визнано протиправною бездіяльність Калуської міської ради, що не розглянула на пленарному засіданні сесії лист-повідомлення ОСОБА_4 про поновлення договору оренди земельної ділянки №147/01-24 від 20 листопада 2001 року та зобов`язано Калуську міську раду розглянути на пленарному засіданні сесії лист-повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки, однак рішенням від 03 квітня 2017 року Калуська міська рада неправомірно відмовила в поновленні договору оренди земельної ділянки від 20 листопада 2001 року і назване рішення суперечить вищевикладеним нормам права.

З урахуванням вимог законодавства, чинного на момент укладення договору, та після введення в дію нині діючого ЗК України, позивач вважає, що зберегла право тимчасового довгострокового користування землею, яке у неї виникло на підставі договору від 20 листопада 2001 року, який поновлено, та мовчазною згодою дозволено безоплатно приватизувати земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення обґрунтоване тим, що на момент введення в дію Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року цей Кодекс передбачав дві підстави для отримання земельних ділянок у тимчасове довгострокове користування, які оформлялися двома видами договорів. З прийняттям нового ЗК України не передбачається можливість набуття та здійснення права тимчасового довгострокового користування землею, а передбачається можливість набуття та здійснення права оренди землі. Договір на право тимчасового довгострокового користування землею між ОСОБА_4 , виконавчим комітетом Калуської міської ради бук укладений 20 грудня 2001 року строком на 15 років, тобто на момент введення у дію нового ЗК України цей договір не втратив чинність. ОСОБА_4 після введення в дію чинного ЗК України зберегла право тимчасового довгострокового користування землею. Договір на право тимчасового довгострокового користування землею між ОСОБА_4 та виконавчим комітетом Калуської міської ради був укладений 20 грудня 2001 року, цей договір не є різновидом договору оренди, і до нього не можуть застосовуватися як положення ЗУ «Про оренду землі», так і положення ст.8 ЗК в редакції 1992 року. Позивачем не спростовано твердження відповідача про те, що вона не зверталася до Калуської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою спірної земельної ділянки, як наслідок застосування п.3 ст. 123 ЗК України є неможливим. Застосування ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» до даних правовідносин є неможливим. Крім цього, чинним законодавством України не передбачено можливості приватизації земельних ділянок з цільовим призначенням: для ведення городництва. Позивач належно не виконувала обов`язки за договором користування землею, тому дії відповідача з регулювання права на землю були правомірними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У лютому 2019 року ОСОБА_4 на дане рішення подала до Івано-Франківського апеляційного суду скаргу у якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, постановленим з недотриманням принципу верховенства права, суд не проаналізував, в чому полягає юридична впевненість позивача, поставився до доводів позивача та їх обґрунтувань однобічно.

Суд при прийнятті рішення не врахував обґрунтування її вимог про те, що закладений позов не стосується відмови відповідача прийняти рішення щодо приватизації позивачем земельної ділянки, а стосується не продовження відповідачем договору тимчасового довгострокового (15 років) користування земельною ділянкою, що розташована на АДРЕСА_1 площею 0,0830 га, цільове призначення для ведення городництва.

З тих підстав, що після укладення договору про право тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою національне законодавство змінилося і більше не встановлює правил укладення такого виду договорів, не дає суду підстав стверджувати, що такий вид договору не підлягає заміні іншим видом договору, наприклад договором оренди у випадку, коли особа має намір продовжувати користуватися земельною ділянкою.

На момент укладення між сторонами договору на право тимчасового довгострокового (15 років) користування земельною ділянкою діяв ЗК України в редакції 13 березня 1992 року, положення якого передбачали дві підстави для отримання земельних ділянок у тимчасове довгострокове користування, які оформлялися двома видами договорів, проте положеннями чинного на даний час ЗК України не передбачена можливість набуття та здійснення права тимчасового довгострокового користування землею, а передбачена лише можливість набуття та здійснення права оренди землі.

При укладенні договору у ОСОБА_4 існувала повна юридична впевненість, що договір при її бажанні буде продовжено і рада відмовити в цьому повноважень немає. Крім цього, в силу ст. 29 ЗК України 1990 року у разі виявлення випадків використання землі не за цільовим призначенням, нераціонального використання або способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів і забруднення, систематичного невнесення платежів за землю, органи державного контролю за використанням і охороною земель або фінансові органи письмово попереджають власників землі і землекористувачів про необхідність усунення цих порушень у місячний строк. Якщо порушення за цей час усунуті не будуть, на винних накладається адміністративне стягнення у встановленому порядку і надається додатково місячний строк для усунення порушень. Якщо порушення і в цей строк не будуть усунуті, вказані органи передають відповідній місцевій раді народних депутатів або власнику землі, який надав земельну ділянку в користування, акт і свій висновок про необхідність припинення права на земельну ділянку. Місцеві Ради народних депутатів на підставі одержаних матеріалів через уповноважені ними органи звертаються з позовом до суду, арбітражного суду про припинення права власності на земельну ділянку.

Крім цього, згідно з ст. 8 ЗК України 1990 року земельні ділянки могли передаватися в оренду. З прийняттям 06 жовтня 1998 року ЗУ «Про оренду землі» питання оренди землі регулюється цим Законом.

Правова позиція Верховного Суду України, на яку покликається суд, про те, що договір на право тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою не є різновидом договору оренди землі і до нього не можуть застосовуватися як положення ЗУ «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року, так і положення ст. 8 ЗК України в редакції 13 березня 1992 року та ст. 288 Податкового кодексу України, застосовуються виключно в одному аспекті щодо розмірів сплати за землю, а не будь-які інші випадки.

В той же час суд не звернув уваги на письмові доводи представника позивача.

Апелянт наголошує на тому, що є особою з інвалідністю ІІ групи і відповідно до положень Податкового кодексу України звільняється від сплати податку на земельну ділянку.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Представник виконавчого комітету Калуської міської ради подала відзив на апеляційну скаргу, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник у відзиві наголошує на тому, що позивач після введення в дію чинного ЗК України зберегла право тимчасового довгострокового користування землею, яке виникло на підставі укладеного із позивачем договору від 20 грудня 2001 року на право тимчасового довгострокового користування землею. Ототожнення відносин тимчасового довгострокового користування землею та відносин щодо довгострокового тимчасового користування землею на умовах оренди землі на підставі ЗК України в редакції 1992 року є неприпустимим, оскільки право довгострокового тимчасового користування землею та право довгострокового тимчасового користування землею на умовах оренди є різними видами договорів.

За результатами розгляду Калуською міською радою листа-повідомлення ОСОБА_4 від 23 травня 2016 року прийняте рішення №841 від 03 квітня 2017 року про відмову в поновленні їй договору від 20 листопада 2001 року. Скасування даного рішення є однією з позовних вимог, проте жодних доказів незаконності прийнятого рішення у позовній заяві не наведено, а навпаки, аналіз всіх наявних у справі матеріалів та нормативно-правових актів підтверджують законність прийнятого Калуською міською радою рішення №841. У своїй вмотивованій відповіді від 24 червня 2016 року Калуська міська рада повідомила про відсутність наміру продовжувати термін дії договору на право тимчасового довгострокового користування землею на підставі недобросовісного використання земельної ділянки ОСОБА_4 , що підтверджено актом комісії, тому посилання позивача про відсутність заперечень міської ради щодо подальшого користування земельною ділянкою не відповідають дійсності.

ОСОБА_4 подала відповідь на відзив, зазначивши, що рішення суду першої інстанції суперечить постанові Калуського міськрайонного суду по справі №345/2457/16-ц від 14 березня 2017 року, якою визнано протиправною бездіяльність Калуської міської ради щодо не розгляду на пленарному засіданні листа-повідомлення ОСОБА_4 про поновлення договору оренди земельної ділянки.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2001 року між виконавчим комітетом Калуської міської ради та ОСОБА_4 укладено Договір №147/01-24 на право тимчасового довгострокового користування землею, який зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового довгострокового користування землею 26 грудня 2001 року за №147/01-24 Калуським міським відділом земельних ресурсів в Івано-Франківській області. Відповідно до п. 1.1 Договору виконавчий комітет Калуської міської ради на підставі рішення від 20 листопада 2001 року № 524 надає, а громадянка ОСОБА_4 приймає в тимчасове довгострокове користування земельну ділянку загальною площею 0,0830 га, згідно з планом землекористування. Згідно з п. 1.2 Договору земельна ділянка знаходиться в АДРЕСА_1 і надається в тимчасове довгострокове користування терміном на 15 (п`ятнадцять) років для ведення городництва. Строк дії зазначеного договору на право тимчасового довгострокового користування землею закінчується 21 листопада 2016 року. Договором передбачено права та обов`язки сторін та порядок припинення права користування землею у тому числі і за закінченням терміну, на який було надано земельну ділянку та використання її не за цільовим призначенням (а.с. 13-17).

23 травня 2016 року ОСОБА_4 , керуючись Законом України «Про оренду землі», звернулася до Калуської міської ради з листом-повідомленням про поновлення договору оренди земельної ділянки з додатковою угодою (а.с. 19, 20-21). Вимоги з приводу передачі земельної ділянки у власність по праву безоплатної приватизації чи на замовлення розроблення документації із землеустрою тощо вказаний лист-повідомлення не містить.

Розпорядженням міського голови від 23 червня 2016 року № 196-р «Про створення тимчасової комісії з обстеження земельної ділянки площею 0,0830 га за адресою: АДРЕСА_1 » створено тимчасову комісію з обстеження земельної ділянки площею 0,0830 га за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 59).

23 червня 2016 року вищевказаною комісією здійснено виїзд для обстеження вищевказаної земельної ділянки. За результатами візуального обстеження комісією встановлено, що територія даної земельної ділянки частково огороджена, на ділянці знаходяться багаторічні насадження (сад), бур`яни, на частині земельної ділянки викладено бруковане покриття та влаштовано паркан з металевими воротами, зроблено висновок, що ОСОБА_4 не належно виконує умови договору на право тимчасового дострокового користування землею про що складено акт (а.с. 60).

За результатами розгляду листа ОСОБА_4 , Калуською міською радою листом від 24 червня 2016 року № 1851/02-15/20 її повідомлено про те, що міська рада не має наміру продовжувати термін дії договору на право тимчасового довгострокового користування землею № 147/01-24 (а.с. 22-24).

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулася до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом про визнання протиправною бездіяльність органу місцевого самоврядування.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області позов ОСОБА_4 задоволено, визнано протиправною бездіяльність Калуської міської ради, що не розглянула на пленарному засіданні лист-повідомлення ОСОБА_4 про поновлення договору оренди земельної ділянки №147/01-24 від 20 листопада 2001 року. Позов ОСОБА_4 у цій справі був обґрунтований тим, що мілька рада лист-повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки №147/01-24 від 20 листопада 2001 року повинна була розглядати на сесії ради, а не міським головою одноособово (а.с. 25-28).

Судове рішення у тій справі мотивоване тим, що Калуською міською радою не було надано беззаперечних доказів про неможливість розгляду клопотання позивача на сесії міської ради, тому суд дійшов висновку про визнання протиправною її бездіяльності.

На виконання вищезазначеної постанови суду Калуською міською радою прийнято рішення від 03 квітня 2017 року № 841 «Про відмову у поновленні договору №147/01-24 від 20 листопада 2001 року» у зв`язку з неналежним виконанням умов договору (а.с. 29).

Відповідно до довідки фінансового управління Калуської міської ради від 28 вересня 2018 року №04-12/381 по коду бюджетної класифікації «плата за землю» за період 2013-2018 років (станом на 26 вересня 2018) платежів до місцевого бюджету від ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ) не надходило (а.с. 62).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта та її представника, які вимоги апеляційної скарги підтримали, представника відповідача, яка вимоги скарги заперечила, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача поновити договір на право тимчасового довгострокового користування землею від 20 листопада 2001 року, укладеного між ОСОБА_4 та Калуською міською радою за правилами чинного ЗК України, покликаючись на ст. 33 Закону України «Про оренду землі», визнати неправомірними рішення та дії ради у відмові цьому.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, - ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України).

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України). Двосторонні договори є правочинами відповідно до частини другої статті 202 ЦК України. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина перша статті 207 ЦК України).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом та відшкодування збитків (згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 611 ЦК України).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

На час укладення 2001 року спірного договору суспільні відносини щодо тимчасового користування землею регулювалися ЗК України (у редакції, яка була чинною з 15 травня 1992 року по 31 грудня 2001 року), Законом України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року, Законом України «Про плату за землю» від 3 липня 1992 року.

Згідно ст. 7 ЗК України у редакції 1992 року користування землею може бути постійним або тимчасовим. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим до трьох років і довгостроковим від трьох до двадцяти п`яти років. У разі виробничої необхідності ці строки може бути продовжено на період, що не перевищує одного строку відповідно короткострокового або довгострокового тимчасового користування.

Договором, укладеним між сторонами, на право тимчасового довгострокового користування землею передбачено, що право користування землею припиняється на підставі ст. 27, 29 ЗК України та також при розірванні або не продовженні терміну дії даного договору.

Калуська міська рада відмовила Сімків Л.Р. у наданні дозволу на поновлення договору оренди, розглянувши постанову Калуського міськрайонного суду за адміністративним позовом ОСОБА_4 про визнання протиправною бездіяльності органу місцевого самоврядування.

Щодо підставності звернення позивача до суду з позовом, слід зазначити, що на момент укладення договору чинним законодавством було передбачено можливість укладення як договору про право тимчасового користування землею, так і договору оренди як особливого виду договору користування землею. Зазначені два види договорів хоч і регулювали тотожні відносини у сфері землекористування, але мали суттєві відмінності.

Суд першої інстанцій, проаналізувавши законодавство, яке регулювало правовідносини стосовно користування земельною ділянкою, дійшов обґрунтованого висновку, що право довгострокового тимчасового користування землею та право довгострокового тимчасового користування землею на умовах оренди являли собою різні види договорів, на підставі яких громадяни та юридичні особи отримували різні за змістом види прав на земельні ділянки.

При цьому Конституційний Суд України в рішенні у справі про постійне користування земельними ділянками від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначив про те, що чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, у цьому Кодексі не здійснено. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу (пункт 5.3. мотивувальної частини рішення).

25 жовтня 2001 року прийнято та введено у дію 1 січня 2002 року чинний ЗК України, а ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року втратив чинність. На відміну від останнього, чинний ЗК України не передбачає можливості набуття та здійснення такого права на землю, як право тимчасового довгострокового користування землею, а містить положення про набуття та здійснення права оренди землі.

Водночас, пунктом 7 розділу Х «Перехідні положення» чинного Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Оскільки Договір було укладено 20 грудня 2001 року строком на 15 років, то на момент введення у дію чинного Земельного кодексу України він не втратив чинність.

У зв`язку з цим позивач після введення в дію чинного ЗК України зберегла право тимчасового довгострокового користування землею, яке виникло на підставі укладеного із відповідачем Договору.

Враховуючи той факт, що договір на право тимчасового довгострокового користування землею між сторонами було укладено 20 грудня 2001 року, тобто, після прийняття і введення у дію Закону «Про оренду землі», колегія приходить до висновку про те, що є всі підстави вважати, що цей договір не є різновидом договору оренди землі і до нього не можуть застосовуватися як положення Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року, так і положення ст. 8 Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року та ст. 288 Податкового кодексу України.

Доводи апелянта щодо поширення норм чинного законодавства України, які регулюють відносини оренди землі, на відносини, які виникли та продовжуються на підставі договору на право тимчасового довгострокового користування землею, укладеного відповідно до раніше чинного законодавства, є необґрунтованими.

З 1 січня 2011 року набрав чинності Податковий кодекс України та втратив чинність Закон України «Про плату за землю» .

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно з підпунктом 14.1.72. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Відповідно до положень статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Отже, норми статті 288 Податкового кодексу України підлягають застосуванню до земельних правовідносин, заснованих на договорі оренди.

Щодо питання виконання рішення по адміністративному спору у справі №345/2457/16-а, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, визнано протиправною бездіяльність Калуської міської ради, таке рішення вже виконано.

На виконання судового рішення Калуська міська рада прийняла рішення від 03 квітня 2017 року №841 про відмову ОСОБА_4 у наданні дозволу на поновлення оренди землі. У зв`язку з тим, що сесія ради відмову у наданні дозволу на поновлення договору оренди обґрунтовувала висновками акту тимчасової комісії створеної розпорядженням міського голови від 23 червня 2016 року, фактично підтвердивши попереднє рішення міського голови від 24 червня 2016 року про відмову продовжувати договір на право тимчасового довгострокового користування землею, не можна вважати обґрунтованими доводи позивача та її представника, що фактично припинення договору користування землі за його умовами не відбулось і він продовжив свою дію на той самий строк.

Суттєве значення у даних правовідносинах має те, що власником землі беззаперечно встановлено, що позивач порушила взяті на себе зобов`язання по договору: забезпечувати ефективне використання землі відповідно до цільового призначення та своєчасно вносити земельний податок. Зазначені обставини стали за обґрунтуванням рішень ради та їх представників підставою для припинення права для користування землею у зв`язку із закінченням терміну, на який було надано земельну ділянку, тобто відмовлено у наданні дозволу на поновленні договору, а не за іншими обставинами. Тому, необґрунтованими є доводи апелянта та її представника, що власником землі порушено порядок припинення права на землекористування згідно ст. 29 ЗК України 1990 року.

Щодо клопотання, поданого представником позивача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі та вирішення заяви за правилами ст. 383 КАС України, слід зазначити наступне.

Згідно ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

Колегія суддів не вбачає підстав для закриття провадження у справі, оскільки спір підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства. Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає порушення прав позивача, а заявлені вимоги необґрунтованими.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта