ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/741/19 Номер провадження 22-ц/814/2681/19Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Бутенко С.Б., Хіль Л.М.,

з секретарем судового засідання: Мисечко А.І.,

з участю:

представника відповідача - адвоката Павлюченка О.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в особі представника Крилової Олени Леонідівни на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 серпня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Потетія А.Г. у залі суду в м.?Полтава, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні, у?справі №?545/741/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

26 березня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 12 березня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у розмірі 9000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

Відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31 січня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 45536,03 грн., яка складається з: 8777,80 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 32113,66 грн. - заборгованості по відсотках за користування кредитом; 2000,00 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 2144,57 грн. - штрафу (процентна складова).

Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором від 12 березня 2012 року, а також понесені судові витрати.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 07 серпня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 300 грн. за кредитним договором б/н від 12.03.2012 року.

В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пені, комісії, штрафів - відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, пропорційно до задоволених позовних вимог, у розмірі 12 грн. 48 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог його оскаржив в апеляційному порядку представник АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення місцевого суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити їх в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув відсотки за кредитом, оскільки шляхом підписання анкети-заяви від 12.03.2012 року відповідачка приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів банку, поставивши особистий підпис на заяві.

Вказує, що суд першої інстанції допустив грубе порушення вимог статей 1048, 1054 ЦПК України, основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

Також зазначає, що суд першої інстанції взагалі не надав оцінки тому, що кредитний ліміт на відкритий на ім`я боржника рахунок періодично підвищувався та відповідачка користувалася кредитними коштами в межах підвищеного кредитного ліміту шляхом отримання грошових коштів через банкомати та проведенням оплати за товари і послуги кредитною карткою.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, в зв`язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Представником відповідача - адвокатом Павлюченком О.О. подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, ухваленим з повним дослідженням судом обставин справи та наданих сторонами доказів. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В судове засідання з`явився представник відповідача - адвокат Павлюченко О.О. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Підстави відкладення апеляційного розгляду відсутні.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з підстав визначених п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України - невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частково задовольняючи позов АТ КБ «Приватбанк» місцевий суд виходив з того, що у відповідачки існують зобов`язання лише щодо тіла кредиту в розмірі 300 грн. Вказані висновки суд обґрунтовував дослідженою позовною заявою в іншій справі № 545/1768/18 та вважав недоведеним факт підвищення кредитного ліміту. В зв`язку з тим, що всі інші складові заборгованості були нараховані, на думку суду, безпідставно, виходячи з кредитного ліміту 9000 грн., то саме з цих підстав у їх стягненні було відмовлено.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Висновки місцевого суду про те, що у відповідачки існують зобов`язання лише щодо тіла кредиту в розмірі 300 грн. ґрунтуються на дослідженні першого абзацу позовної заяви в іншій справі № 545/1768/18, що являється грубим порушенням норм процесуального права, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи № 545/1768/18 Банк звернувся з позовом до відповідачки в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 12.03.2012 року, яка утворилася станом на 30.06.2018 року. При цьому підстави даного позову не були предметом розгляду в суді та їм не була надана правова оцінка, оскільки вказаний позов ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 17.01.2019 року залишено без розгляду.

Таким чином, обставини, які не були встановлені судом у справі № 545/1768/18 не можуть бути покладені в основу рішення при розгляді даної справи та такі дії місцевого суду порушують норми ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Будь-яких інших висновків оскаржуване рішення суду не містить, окрім перелічення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 263, 265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;

5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Однак рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції взагалі не здійснено оцінки аргументів як позивача, так і відповідача, не проаналізовано та не надано оцінки наявним в справі доказам, не наведено мотивів, з яких суд взяв до уваги або відхилив аргументи кожної із сторін та надані ними на їх підтвердження докази.

Надавши оцінку підставам та предмету позову, наданим відповідачем запереченням проти позову, письмовим поясненням позивача та наявним в матеріалах справи доказам, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Одними із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 12 ЦПК України) та диспозитивність цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України , доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Права та обов`язки учасників справи та сторін закріплені статтями 43, 49 ЦПК України, серед яких є право заявляти клопотання в тому числі щодо подання доказів. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 12 березня 2012 року відповідач ОСОБА_1 (нині - ОСОБА_1 ) підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У анкеті-заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Згідно з пунктом 2.1.1.12.2 витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що є в матеріалах справи, за користування кредитом протягом пільгового періоду клієнт сплачує банку відсотки у розмірі 0,01% від суми операцій за рахунок кредиту.

Відповідно до витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що наданий позивачем, розмір базової % ставки, яка нараховується на залишок заборгованості, та пені/штрафу за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів визначається залежно від тарифного плану та за кредитною карткою «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», на який з 01.01.2013 року переведені всі карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», встановлений у розмірі 2,5% річних, за тратами, здійсненими з 01.09.2014 р. - 2,9% річних, за тратами, здійсненими з 01.04.2015 р. - 3,6% річних.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в Умовах та Правилах надання банківських послуг (витяг), приєднаних позивачем до матеріалів справи, визначено особливості нарахування всіх складових кредиту залежно від різних видів виданих клієнту карт. Так само згідно із наданого Витягу Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», визначено тарифи по чотирьох видах кредитних карт, а саме - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT», «Універсальна GOLD».

Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу про те, яку саме картку (її вид) було видано відповідачу.

Внаслідок неналежного виконання зобов`язання, Банк просив стягнути заборгованість по спірному кредитному договору станом на 30.01.2019 року в розмірі 45536,03 грн., яка складається з: 8777,80 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 32113,66 грн. - заборгованості по відсотках за користування кредитом; 2000,00 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 2144,57 грн. - штрафу (процентна складова) (а.с.7-10).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с.93 оборот, 149) вбачається, що при видачі кредитної карти 12.03.2012 року був встановлений кредитний ліміт 300 грн., який в подальшому збільшувався, а саме: 14.08.2012 року - 2000 грн., 25.12.2012 року - 8000 грн., 17.01.2014 року - 9000 грн.

Згідно з випискою по картковому рахунку (а.с.89-93, 151-157) вбачається, що відповідачка систематично користувалася кредитними коштами в межах збільшеного кредитного ліміту шляхом зняття готівки в банкоматах, проведення розрахунків карткою за товари і послуги, поповнення засобів мобільного зв`язку тощо в періоди після встановлення збільшеного кредитного ліміту. Так само відповідачкою проводилися погашення використаних кредитних коштів у відповідні періоди.

Тобто дії боржника свідчать про її обізнаність та згодою із проведенням Банком збільшення кредитного ліміту, оскільки використання цих коштів відповідачкою здійснювалося в межах розміру встановленого кредитного ліміту (300 грн., 2000 грн., 8000 грн., 9000 грн.) у відповідні періоди на різні суми.

За обставин, викладених вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що відповідач була обізнана про підвищення розміру кредитного ліміту та систематично користувалася збільшеним розміром кредитних коштів, які зараховувалися їй на картковий рахунок є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином, твердження відповідачки про те, що у неї існують зобов`язання лише в межах кредитного ліміту в розмірі 300 грн. є безпідставними та такими, що повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Оцінку наявним у справі доказам в цій частині судом першої інстанції взагалі не здійснено.

Оскільки позивачем рішення суду щодо розміру стягнутої заборгованості за тілом кредиту не оскаржується, то в цій частині апеляційний суд не висловлює своїх міркувань та не надає оцінки наявним у справі доказам.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду про те, що інші складові заборгованості безпідставно нараховувалися Банком, виходячи із кредитного ліміту 9000 грн., та саме з цих підстав не підлягають стягненню, є хибними.

Твердження представника позивача про те, що Банком здійснювалося подвійне нарахування одночасно на дві картки, в тому числі й на втрачену карту, не беруться до уваги, оскільки із наданих Банком виписок не вбачається одночасне проведення за один і той же період однакових операцій. Також слід зауважити, що рух коштів проводиться по єдиному картковому (кредитному) рахунку, відкритому на ім`я боржника, незалежно від кількості виданих карток, а залишок коштів, в тому числі й заборгованості, переноситься на нову картку.

Окрім того, відповідачем не заперечується отримання нової картки № 5211….0442 після втрати попередньої № 5211….7711. Так само не заперечується те, що вона систематично користувалася новою карткою № 5211 …. 0442 .

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, пені, комісії та штрафів, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Що стосується позовної вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом та пені колегія суддів вважає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи в суді представник відповідача наполягав на тому, що ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору та підписання анкети-заяви не була належним чином ознайомлена Банком про умови кредитування, Умов та Правил, а також Тарифів не підписувала, а тому роздруківку із сайта Банку, надану позивачем до справи не можна вважати складовою частиною кредитного договору та погодженням його умов. Також звертав увагу, що в даному випадку підлягає застосуванню правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Колегія суддів погоджується з такими доводами відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 12 березня 2012 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 лютого 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT», «Універсальна GOLD» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

З огляду на надане ВП ВС тлумачення, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (12 березня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30 січня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Колегія суддів приходить до висновку, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що міститься в матеріалах справи, не визнається відповідачкою та не містить її підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12 березня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил надання банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Однак позивачем рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення тіла кредиту не оскаржується.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про належне оформлення з відповідачем кредитного договору та погодження при його укладенні всіх умов не доведені належними і допустими доказами, тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи банку, що є в матеріалах справи, не є складовою договірних правовідносин сторін, а тому відсутні підстави вважати, що сторонами в установленій письмовій формі узгоджено розмір процентів за користування кредитом та розмір пені.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом та пені не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки позбавлені права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, кредитору забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які банк здійснює на власну користь чи споживач здійснює на користь банку.

Вказані положення кореспондуються із нормами ЗУ «Про захист прав споживачів».

При цьому Банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок боржника, що є незаконним.

Таким чином позовні вимоги про стягнення комісії не підлягають задоволенню за безпідставністю.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що пеня та комісія не можуть нараховуватися одним платежем внаслідок того, що їх поняття є різними за своєю правовою природою. Окрім того, умовами кредитного договору б/н від 12.03.2012 року, укладеного між сторонами у справі, а також Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку не передбачено умов щодо щомісячного нарахування банком пені та комісії у розмірі 50 грн. чи 100 грн., як вбачається із наданого Банком розрахунку.

Що стосується позовної вимоги про стягнення штрафів за порушення грошового зобов`язання, колегія суддів вважає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Здійснення позивачем одночасного нарахування пені та штрафів (двох видів) за прострочення повернення кредитних коштів вказує на покладення на відповідача подвійної відповідальності за одне і те саме прострочення, що є грубим порушенням Конституції України та норм чинного законодавства. Окрім того, нормами чинного законодавства не визначено виду штрафу у фіксованому розмірі.

Також слід зауважити, що в анкеті-заяві від 12.03.2012 року не передбачено обов`язку відповідачки сплати штрафів, а Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті Банку, роздруківка яких надана позивачем до матеріалів справи, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, оскільки не містять підпису боржника та не визнаються відповідачем такими, що існували на момент укладення кредитного договору та саме з ними вона була ознайомлена.

Таким чином позовні вимоги про стягнення штрафів не підлягають задоволенню за безпідставністю.

З`ясувавши фактичні обставини у справи, перевіривши їх наявними в справі доказами та провівши системний аналіз норм чинного законодавства, що регулює вирішення спірних правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та пені за недоведеністю, а в частині позовних вимог про стягнення штрафів та комісії - за безпідставністю.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

В частині задоволених позовних вимог про стягнення розміру тіла кредиту рішення місцевого суду не переглядається в силу ч. 1 ст. 363 ЦПК України, оскільки не оскаржується позивачем, тому в цій частині підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 88 ч. 5 ЦПК України понесені судові витрати сторонами підлягають перерозподілу.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення доводів апеляційної скарги, часткове скасування рішення місцевого суду та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав, то судові витрати, понесені позивачем у даній справі за подання позовної заяви до суду першої інстанції та апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно з п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову (45536,03 грн.) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

За обставин викладених вище, постанова апеляційного суду в даній справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч.1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, 4; 381; 382; 383; 384; 389 ч. 3 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в особі представника Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 серпня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, пені, комісії та штрафів за кредитним договором б/н від 12.03.2012 року - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом та пені за кредитним договором б/н від 12.03.2012 року - відмовити за недоведеністю.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» комісії та штрафів (фіксована частина та процентна складова) за кредитним договором б/н від 12.03.2012 року - відмовити за безпідставністю.

Судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції та апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк».

В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 серпня 2019 року - залишити без змін.

Поновити виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 серпня 2019 року в нескасованій частині.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2019 року.

Головуючий: (підпис) С.А. Гальонкін

Судді: (підпис) С.Б. Бутенко

(підпис) Л.М. Хіль

Згідно з оригіналом:

Суддя Полтавського

апеляційного суду С.А. Гальонкін