Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8372/15-ц Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 61 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №295/8372/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частину майна, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 06 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частину майна. В обгрунтування позову зазначав, що сторони з травня 2003 року до березня 2014 року проживали однією сім`єю, жили як чоловік та жінка, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 07.06.2005 сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 Він протягом 2006-2008 років за власні кошти провів реконструкцію будинку шляхом добудови та надбудови, повністю збудувавши двоповерхову прибудову до 100% готовності та здійснив всі внутрішні будівельні роботи. Всі будівельні та ремонтні роботи, матеріали, обладнання, техніка, меблі, тощо, були придбані за його кошти, які він заробив здійснюючи свою підприємницьку діяльність. Відповідач ніде не працювала. В результаті зведення добудови покращились житлові умови, збільшилась житлова та загальна площа квартири з 33,3 кв.м до 108,7 кв. м, а її вартість з 4 348 грн до 669 652 грн станом на 02.08.2008 року. В травні 2014 року спільне проживання між сторонами припинено, ОСОБА_2 відмовилась сплатити частину коштів витрачених на купівлю квартири та будівництво двоповерхової добудови. Вказана добудова в експлуатацію введена не була, а тому він змушений звертатись до суду з метою визнання права власності на Ѕ частки квартири та вартості половини будівельних матеріалів, дверей, вікон, покрівлі, оздоблювальних робіт, проведення комунікації, які були використані в процесі поліпшення даного майна. Враховуючи вищевикладене просив, встановити факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.05.2003 до 31.03.2014 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 , будівельні матеріали, обладнання та інше майно, яке було використано в процесі будівництва добудови до вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки вказаної квартири загальною площею 33,3 кв.м. і жилою площею 26,00 кв.м. та на Ѕ частки будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використано в процесі будівництва добудови в зазначеній квартирі 100 % готовності.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 06 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2010 до 31.03.2014 року. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 , посилаючись на те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним, необгрунтованим, та тким, що прийняте з грубим порушенням норм процесуального права та неправилиним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги, зокрема, вказує, що факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та спільного будівництва добудови в період фактичних шлюбних відносин між ними, повністю підтверджується матеріалами справи та показами свідків. Судом безпідставно не взято до уваги нотаріально посвідчену заяву відповідачки, в якій було визнано факт спільного проживання сторін як подружжя.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 до 30 березня 2005 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідотва про розірвання шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що 07.06.2005 між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець за плату передала у власність покупцю квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,3 кв.м., в тому числі житловою площею 26,0 кв.м. Продаж здійснено за суму в 4348 грн. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 08.07.2005 на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2005 року.

Відповідно до висновку експерта №584/12-2017 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 26.12.2017 дійсна ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , в цінах станом на дату дослідження, без урахування земельного компоненту, може становити 943 700 грн. Оскільки клопотання експерта про надання додаткових матеріалів не задоволено, встановити за результатами натурного обстеження вказаної квартири об`єм (кількість) та вартість використаних будівельних матеріалів, виробів та конструкцій на дату проведення дослідження, не вбачається за можливе. Разом із тим, вартість будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, використаних при будівництві квартири АДРЕСА_1 , визначена за укрупненими показниками відновної вартості, станом на 01.10.2017, становить 719 748 грн. Поділ даної квартири на окремі ізольовані квартири, як передбачено п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 (із змінами), відповідно до часток співвласників в розмірі 1/2 та 1/2, не вбачається можливим. На розгляд суду пропонуються можливі варіанти поділу квартири розроблені із відступом від ідеальних часток співвласників, в частках близьких до ідеальних.

При зверненні до суду з позовом, на підтвердження спільного проживання з відповідачем в період з 01.05.2003 по 31.03.2014 позивач надав копії: позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яка надійшла до Богунського районного суду м. Житомира 10.04.2007 року; ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 10.05.2007 та 04.06.2007 про заборону сторонам здійснювати будівельні роботи; лист прокуратури Богунського району м. Житомира від 08.12.2006 , відповідно до якого в ході перевірки встановлено, що ОСОБА_2 та її співмешканцем ОСОБА_1 проводиться реконструкція квартири АДРЕСА_2 без дозволу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, а також письмової згоди на здійснення такої реконструкції всіх співвласників зазначеного будинку; постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду №2-п-3165/07 від 04.06.2007; заяву ОСОБА_2 від 11 грудня 2011 року.

Між тим, обставини, зазначені у вищевказаних письмових доказах, наданих позивачем, що стосуються участі ОСОБА_1 у здійсненні будівельних робіт, спростовуються рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25.09.2009 по справі №2-177/09 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом знесення самовільно збудованої прибудови. При цьому ОСОБА_1 приймав участь у вказаній цивільній справі спочатку в якості співвідповідача, однак під час розгляду справи був виключений зі складу учасників справи та при ухваленні рішення суду відповідачем була лише ОСОБА_2 .

Вищевказаним рішенням суду, яке набрало законної сили 06.10.2009, встановлено, що сторони по справі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_3 , кожному з них належить по 14/100 частин домоволодіння, при цьому позивач займає квартиру АДРЕСА_4 , а відповідач - №2 вказаного будинку. Біля належної відповідачу ОСОБА_2 квартири, останньою здійснено двоповерхову прибудову зовнішніми розмірами 11,85 х 5,10 х 1,83 х 2,60 м, яка не узаконена у встановленому законом порядку та дозвіл на її будівництво не надавався, що згідно ст.376 ЦК України вважається самочинним будівництвом.

Зазначеним судовим рішенням задоволено позов та зобов`язано ОСОБА_2 знести самовільно зведені несучі конструкції та прибудову до квартири АДРЕСА_1 з приведенням земельної ділянки площею 0,0015 га під знесеними об`єктами у придатний для подальшого використання стан.

Таким чином, спірна прибудова в розумінні ст.376 ЦК України є самочинним будівництвом.

Про здійснення саме ОСОБА_2 ремонтно-будівельних робіт власної частини житлового будинку по АДРЕСА_3 свідчать також припис Житомирської міської інспекції ДАБК від 11.12.2006, протокол про правопорушення у сфері містобудування від 15.12.2006 та постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері містобудування №88 від 18.12.2006, видані на ім`я ОСОБА_2 . При цьому в зазначеній постанові вказано, що ОСОБА_2 в 2006 році самочинно розпочала ремонтно-будівельні роботи власної квартири АДРЕСА_1 . Будівництво виявлене в грудні 2006 року, яке не закінчено.

У своїй заяві на адресу Житомирського міського голови від 26.08.2010 ОСОБА_2 зазначала, що вона мешкає зі своїм неповнолітнім сином в АДРЕСА_5 , з 2005 року.

Позивач ОСОБА_1 ніколи не був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 . Матеріалами справи, а саме нотаріально посвідченою довіреністю від 30.01.2007, додатковою угодою №3 від 06.04.2007 до договору про надання в оренду індивідуального сейфу для зберігання цінностей №581 від 07.12.2006, листом Управління Державтоінспекції УМВС України в Житомирській області №26/16149 від 11.06.2008, заявою про оскарження постанови АМ №133379 та протоколу АМ1 №050387 по справі про адміністративне правопорушення від 09.08.2010 на адресу начальника УДАІ УМВС України в Житомирській області підтверджено, що місцем реєстрації ОСОБА_1 є АДРЕСА_6 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дав вірну оцінку показам свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п.20 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та перебування позивача у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_4 , який було розірвано 30.03.2005, суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.05.2003 по 30.03.2005 року.

Крім того, чинним законодавством не було передбачено можливості встановлення такого факту по 31.12.2003 включно.

З врахуванням наданих позивачем доказів та визнання відповідачем ОСОБА_10 , допитаною в якості свідка в судовому засіданні, факту спільного проживання з позивачем однією сім`ю без реєстрації шлюбу з 2010 року, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги про встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2010 по 31.03.2014 року.

Посилання позивача на нотаріальну заяву ОСОБА_2 від 05 грудня 2011 року, як на підтвердження спільного проживання сторін з травня 2003 року є безпідставним, оскільки в заяві ОСОБА_2 підтвердила, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах зі ОСОБА_1 , але конкретний період перебування у шлюбних відносинах не зазначений. Крім того, в цій заяві ОСОБА_11 зазначила, що дві земельні ділянки та два будинки по АДРЕСА_7 є особистою власністю ОСОБА_1 .

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 пояснив, що дійсно ним було придбано дві земельні ділянки по АДРЕСА_8 , на яких він побудував два будинки до 2010 року , які в наступному продав.

Суд першої інстанції правильно вважав, що наданий позивачем рахунок №34473025 від 20.05.2005 про проживання сторін та ОСОБА_12 з 27.02.2005 по 20.05.2005 у КП «Готельному господарстві «Житомир» не свідчить про те, що сторони проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, спільний сімейний бюджет.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України позивач не надав, ні суду першої інстанції, ні апеляційній інстанції, жодних доказів про розмір його доходів, здійснення ним витрат на придбання спірної квартири, проведення її реконструкції, здійснення до неї прибудови за власні кошти, як то договори, чеки, квитанції, тощо.

За таких обстави, суд першої інстанції з урахуванням вказаних норм матеріального права та з огляду на відсутність в справі належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів в їх сукупності спільного, постійного проживання сторін як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету, піклування один про одного з усіма притаманними ознаками шлюбно-сімейних відносин під час придбання квартири АДРЕСА_1 07.06.2005 та під час здійснення прибудови до неї, правильно відмовив у задоволенні позову про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири та Ѕ частину будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використано в процесі будівництва добудови до квартири.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції- без змін із підстав, передбачених ст.375 ЦПК України

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 06 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 31 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді