Дата документу 15.10.2019 Справа № 331/2804/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/2804/19
Провадження №22-ц/807/2778/19
Головуючий в 1-й інстанції - Гнатик Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСеменчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2019 року, постановлену у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області - Ільющенкова Сергія Олександровича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Широківська сільська рада Запорізького району Запорізької області про визнання незаконною державну реєстрацію та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року в провадження суду надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова Сергія Олександровича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Широківська сільська рада Запорізького району Запорізької області про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру.

Разом з позовною заявою позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали заяву про забезпечення позову, в якій просили забезпечити позов шляхом внесення державним реєстратором в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно заборони будь-яким нотаріусам та державним реєстраторам вчиняти реєстраційні дії щодо відчуження або перереєстрації нерухомого майна: реєстраційний номер 101, кімнати № 6 об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 12,8 кв. м., житловою площею 12,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (номер об`єкта в РПВН 15784396); реєстраційний номер 101, кімнати № 7 об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 19,85 кв. м., житловою площею 17,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (номер об`єкта в РПВН 15783954) до розгляду справи по суті.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2019 рокузаяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову, задоволено.

Забезпечено позов шляхом внесення державним реєстратором в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно заборони будь-яким нотаріусам та державним реєстраторам вчиняти реєстраційні дії щодо відчуження або перереєстрації нерухомого майна: реєстраційний номер 101, кімнату № 6 об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 12,8 кв. м., житловою площею 12,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (номер об`єкта в РПВН 15784396); реєстраційний номер 101, кімнату № 7 об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 19,85 кв. м., житловою площею 17,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (номер об`єкта в РПВН 15783954) до розгляду справи по суті.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що,накладення арешту на майно буде порушувати право ПАТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержателя. Судом при постановці ухвал не враховано, що заявником не доведено ризик можливого відчуження нерухомого майна, а тому у суду не було підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначають, що ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою, мотивованою та законною і не має жодних підстав для її скасування, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи заяву щодо забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява є обґрунтованою та такою, що відповідає вимогам процесуального законодавства, з такою позицією колегія суддів погоджується.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-153 ЦПК України, забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

З огляду на вказані норми процесуального законодавства вид забезпечення позову, застосований судом першої інстанції, а саме забезпечення позову шляхом внесення державним реєстратором в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно заборони будь-яким нотаріусам та державним реєстраторам вчиняти реєстраційні дії щодо відчуження або перереєстрації нерухомого майна є спів мірним з заявленими вимогами.

Правова природа арешту майна, вчиненого у зв`язку із провадженням по цивільній справі, полягає в обмеженні права розпорядження ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, укладення інших правочинів).

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

З наведеного вбачається, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому заявник не зобов`язаний подавати суду докази.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відтак, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що до заяви про забезпечення позову не надано належних доказів, які б підтверджували що нерухоме майно може бути відчужене на користь третіх осіб, існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі відчуження спірного нерухомого майна.

Враховуючи, що у суді вирішується спір щодо права власності та скасування державної реєстрації права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , тому існує реальна можливість подальшої реалізації зазначеного нерухомого майна, що в свою чергу може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, заходи забезпечення є співмірними з заявленими вимогами.

Апелянт не довів, яким чином порушуються його права встановленою тимчасовою забороною на відчуження майна в межах ціни позову. Оскільки забезпечення позову носить тимчасовий характер, тому апеляційним судом не встановлено порушень прав апелянта шляхом постановлення оскаржуваної ухвали.

З огляду на викладене та враховуючи характер заявлених позивачем позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Між тим, з мотивів, викладених вище, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 жовтня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков