Справа № 138/177/19
Провадження № 22-ц/801/1351/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цимбалюк Л. П.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2019 рокуСправа № 138/177/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Копаничук С.Г.

суддів: Войтко Ю.Б., Денишенко Т.О.

при секретарі - Богацькій О.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - держава Україна, в особі Державної казначейської служби України, Могилів-Подільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 26 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Цимбалюк Л.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, Могилів-Подільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту, що був визнаний Конституційним Судом України неконституційним,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Могилів-Подільського об`єднаного управління пенсійного фонду України Вінницької області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту, що був визнаний Конституційним Судом України неконституційним. Вказав, що йому завдано матеріальної шкоди, яка полягає у суттєвому зменшенні виплати щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці за період з 01.01.2015 року по 31.12.2018 року. Зазначив, що працював суддею Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області та одночасно займав адміністративні посади в.о. голови та заступника голови цього ж суду. Звільнений з посади у відставку по досягненню граничного віку, передбаченого Конституцією України. З січня 2015 року він отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в Могилів-Подільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Вінницькоi області.

Відповідно до діючого законодавства та рішення Конституційного Суду України за №4-рп/2016 від 08.06.2016 року він отримував грошове утримання судді у відставці в розмірі 90%, виходячи із 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, доплати за вислугу років в розмірі 80% від суми 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Рішенням Конституційного Суду України за №11-р/2018 від 04.12.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України положення ч. 3 ст. 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ у редакції ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01.01.2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Цим же рішенням Конституційний Суд України підтвердив, що державний орган, при прийнятті неконституційних законодавчих змін до ч. 3 ст. 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ у редакції ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VІІІ суттєво зменшив матеріальне забезпечення суддів у відставці, спричинивши матеріальні збитки, в тому числі і йому.

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 26 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 786270,06 грн. матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 нормативно - правовим актом, що визнаний Конституційним Судом України неконституційним. Вирішено питання стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить через неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції скасувати, а у справі ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Зазначило, що положення статті 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується, при цьому у випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню. Вказало, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що Державна казначейська служба несе відповідальність за дії інших органів державної влади.

Окрім того, 29.08.2019 року до Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження у справі, у зв`язку з тим, що апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою особи, що не брала участі у справі, а саме Державною казначейською службою України в Вінницькій області.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів вважає, що воно не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо:

1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги;

2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;

3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Апеляційним судом встановлено, що апеляційна скарга у даній справі подавалась саме Державною казначейською службою України , оскільки вказане підтверджується номером ідентифікаційного коду юридичної особи ,що подає скаргу в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України; зазначеною в апеляційній скарзі адресою особи, що подає скаргу -АДРЕСА_1 ; довіреністю на представництво інтересів Державної казначейської служби України, в тому числі подачу апеляційної скарги на ім`я ОСОБА_2 ,яка і підписала апеляційну скаргу ; оригіналом платіжного доручення про сплату судового збору саме Державною казначейською службою України .Однак, в текстах ухвал Вінницького апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху, про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду, апеляційним судом у вступних та резолютивних частинах було допущено описки, а саме заявником апеляційної скарги було зазначено Державну казначейську службу України у Вінницькій області.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року виправлено описки, допущенні в вступній частині ухвали Вінницького апеляційного суду від 03.06.2019 року, в вступній та резолютивній частинах ухвали Вінницького апеляційного суду від 25 червня 2019 року та в вступній частині ухвали Вінницького апеляційного суду від 11 липня 2019 року, а саме слова «Державної казначейської служби України у Вінницькій області» замінено на правильні - «Державної казначейської служби України».

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає необхідним клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження за відсутності згідно закону правових підстав для подачі апеляційної скарги Державною казначейською службою України у Вінницькій області у справі відхилити, як необґрунтоване.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі ,перевіривши матеріали справи, рішення суду та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, а провадження у цивільній справі - закриттю , виходячи з наступного.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по- перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовуються державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, що виникли із здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Згідно пункту сьомого частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу. Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава, в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона, у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту другого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті сімнадцятому частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого само-врядування.

Отже, законодавством врегульовано питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про судоустрій і статус суддів», яким визначено матеріальне та соціальне забезпечення суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Порядок призначення на посаду судді регулюється розділом IV Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого призначення на посаду судді здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання Вищої ради правосуддя, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору чи кваліфікаційного оцінювання кандидатів.

Рішенням Конституційного Суду України за №11-р/2018 від 04.12.2018 року визнано, що не відповідає Конституції України положення частини 3 статті 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ у редакції ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинні редакції, зокрема "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Внаслідок неконституційних змін до частини 3 статті 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ у редакції ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІІ, які були прийняті державним органом, на думку позивача йому були суттєво зменшені виплати щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці за період з 01.10.2015 року по 01.01.2019 року, чим спричинена матеріальна шкода на суму 786270,06 грн.

Отже предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини щомісячного довічного утримання судді у відставці за період з 01.01.2015 по 31.12.2018 роки.

З огляду на зазначене суд вважає, що спір між сторонами виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі.

Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Саме такий висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 та постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 686/ 6775/18.

Згідно з частиною статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте зазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У частинах першій і другій статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19?22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, ухвалене судом першої інстанції рішення - скасуванню із закриттям провадження у справі. При цьому позивачу слід роз`яснити його право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 377, 382, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 26 березня 2019 року - скасувати, а провадження у цивільній справі закрити.

Роз`яснити позивачу його право звернутися за вирішенням даного спору в порядку адміністративного судочинства.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ Копаничук С.Г.

Судді: /підпис/ Денишенко Т.О.

/підпис/ Войтко Ю.Б.

Згідно з оригіналом

Суддя : С.Г. Копаничук