ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/251/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 311010000 Кухаренко О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

за участю секретаря Винник І.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5 . ;

відповідач - Катеринопільська районна державна адміністрація Черкаської області, ОСОБА_3 ;

третя особа - Катеринопільська районна державна організація профспілки працівників освіти і науки, ОСОБА_4 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - Катеринопільська районна державна адміністрація

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Кухаренко О.В. у залі Катеринопільського районного суду Черкаської області о 15 год. 10 хв., у справі за позовом ОСОБА_5 до Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_3 , треті особи: Катеринопільська районна організація профспілки працівників освіти і науки, ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -:

в с т а н о в и в :

28.04.2017 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_3 , треті особи: Катеринопільська районна організація профспілки працівників освіти і науки, ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_5 обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що працювала на посаді бухгалтера відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області з 08.06.1993 року.

Розпорядженням голови Катеринопільської районної державної адміністрації від 29.01.2016 року № 17 «Про структуру районної державної адміністрації» було ліквідовано відділ освіти Катеринопільської районної державної адміністрації.

Наказом заступника голови Катеринопільської районної державної адміністрації № 136 -К від 29.06.2016 року ОСОБА_5 звільнено з 30.06.2016 року із вказаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації.

Позивач вважає звільнення таким, що відбулося з порушенням вимог закону, оскільки на її думку, саме розпорядження голови районної адміністрації про ліквідацію відділу, на виконання якого і було проведено вивільнення працівників відділу освіти, було незаконним, що і було в подальшому визнано адміністративним судом. При цьому, позивач не заперечує факту повідомлення її особисто про майбутнє вивільнення, але зазначає, що підставою для написання нею заяви про скорочення терміну попередження про вивільнення було те, що на неї штучно здійснювала тиск ОСОБА_3 , у зв`язку з чим їй було морально важко працювати.

ОСОБА_5 посилається, що оскільки фактично відділ освіти Катеринопільської районної державної адміністрації не ліквідувався, а відбувалася фактично реорганізація відділу, то вона мала право на переведення до новоствореного відділу, а не звільнення із займаної посади, про що її попередили. При цьому, вказує позивач, від роботодавця їй не надходило жодних пропозицій про продовження роботи в новоствореному відділі та не було вжито будь-яких інших заходів для її працевлаштування.

Позивач ОСОБА_5 зазначає, що всупереч ст. 21 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», роботодавець завчасно за три місяці до намічуваних звільнень не надав первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, і не звертався за згодою про можливе звільнення позивача з роботи. Дані обставини не потребують доказуванню у відповідності до вимог ч. 5 ст. 82 ЦПК України, так як встановлені постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2016 року у справі № 823/310/16, яка набрала законної сили. Даним судовим рішенням було визнано протиправним дії голови Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області в частині ліквідації відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації без завчасного надання первинній профспілковій організації інформації щодо скорочення штату численності або штату працівників.

ОСОБА_5 стверджує, що таким чином, наказ про її звільнення був наслідком виконання розпорядження голови Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області, яке в подальшому судом визнано протиправним, що, в свою чергу, вказує на протиправність наказу про звільнення, оскільки він винесений на виконання протиправного розпорядження. Позивач зазначає, що навіть і після набрання постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2016 року законної сили, якою визнано незаконність вищезазначеного розпорядження, на її письмове звернення до голови Катеринопільської районної державної адміністрації про поновлення на роботі з проведенням відповідних виплат, останньою їй було відмовлено у задоволенні заяви, що і змусило позивача звернутися до суду з даним позовом.

Також позивач посилається, що в результаті незаконного звільнення вона постійно морально і психічно страждала, тобто зазнавала моральних страждань, внаслідок чого стан її здоров`я погіршився, так як вона була змушена терпіти моральні приниження, чим було порушено її звичайний спосіб життя, позивач втратила сон, стала нервовою, втратила душевний спокій та рівновагу. Порушення законних прав ОСОБА_5 . призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації життя. Вказану завдану моральну шкоду позивач ОСОБА_5 оцінює в 10 000 грн. та просить стягнути моральну шкоду на її користь з відповідачів солідарно.

За вказаних обставин, ОСОБА_5 просить суд поновити її на роботі на посаді бухгалтера відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області, стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.

Рішенням Катеринопільского районного суду Черкаської області від 17 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 29.06.2016 року № 136-К про звільнення ОСОБА_5 з посади бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області.

Поновлено ОСОБА_5 на роботі у відділі освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області на посаді бухгалтера централізованої бухгалтерії.

Стягнуто з відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах одного року, в розмірі 38426, 69 грн. з утриманням з вказаної суми при виплаті податків та інших обов`язкових зборів та платежів.

Стягнуто з відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області на користь ОСОБА_5 у відшкодування моральної (немайнової) шкоди 3 000 грн.

Стягнуто з відділу освіти Катеринопільської державної адміністрації Черкаської області на користь держави 640 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Катеринопільська районна державна адміністрація Черкаської області оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 17.04.2019 року є незаконним та необґрунтованим, не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. В апеляційній скарзі скаржник посилається, що судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, оскільки суд першої інстанції розглядав справу по суті не протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті, а розгляд справи тривав 1 рік 10 місяців, що є грубим порушенням норм процесуального права згідно до ч.1,2 ст. 210 ЦПК України, вважає відповідач. Скаржник посилається, що райдержадміністрація не була роботодавцем позивача, а тому не повинна була вживати заходів, які зазначені у ч.3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Крім того, на момент початку процедури ліквідації, й взагалі до її завершення, первинна профспілкова організація не була легалізована відповідно до вимог чинного законодавства. Документів і доказів легалізації первинної профспілкової організації та доказів повідомлення нею Катеринопільську районну державну адміністрацію про належність даної первинної профспілкової організації відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації до професійних спілок України із зазначенням персонального складу об`єднаних нею працівників, не існує.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що поновлення строку щодо звернення до суду позивача ОСОБА_5 з даним позовом є безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивач ні в позовній заяві, ні під час розгляду справи не звертався до суду щодо поновлення пропущеного строку. Скаржник посилається на практику Європейського Суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановлення строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», справа «Девеер проти Бельгії»). Тому відповідач наголошує на тому, що позивача ОСОБА_5 було звільнено з посади бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу освіти Катеринопільської райдержадміністрації у зв`язку з його ліквідацією на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу по відділу освіти райдержадміністрації від 29.06.2016 року № 136-К «Про звільнення ОСОБА_5 ». Таким чином, відповідач вказує, що позивач дізналася про звільнення 29.06.2016 року, трудову книжку отримала 30.06.2016 року, що не заперечувалось позивачем в судовому засіданні, а отже, місячний строк після звільнення закінчився 31.07.2016 року. Відтак, при визначенні строку звернення до суду у спірних відносинах мають застосовуватися саме положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України, якими передбачено місячний строк звернення до суду у справах про звільнення. Таким чином, скаржник вважає, що суд першої інстанції невірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваного рішення, та застосував норми матеріального, які не підлягають застосуванню, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Катеринопільська районна державна адміністрація Черкаської області просить скасувати рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 17.04.2019 року у справі № 698/284/17 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 - відмовити.

13 вересня 2019 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_6 . У відзиві доводи ОСОБА_6 є аналогічними доводам апеляційної скарги та повністю їх повторюються. Відповідач ОСОБА_7 підтримує вимоги апеляційної скарги Катеринопільської державної адміністрації на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 17.04.2019 року. Тому ОСОБА_7 вважає рішення суду першої інстанції незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, та у відзиві просить задовольнити апеляційну скаргу Катеринопільської районної державної адміністрації на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 17.04.2019 року, скасувати рішення суду першої інстанції від 17.04.2019 року у справі № 698/284/17 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити повністю.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та представників відповідача, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи ; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, наявних в матеріалах справи доказів.Суд, встановивши, що відповідачем було видано наказ про звільнення позивача з роботи незаконно без попередньої згоди первинної профспілкової організації відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації. членом якої була позивач, дійшов висновку, що звільнення позивача проведено з порушенням норм трудового законодавства, а тому наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню як незаконний, а позивач підлягає поновленню на посаді та стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах року.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення вимог щодо моральної шкоди з відповідача відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області на користь позивача ОСОБА_5 у розмірі 3 000 грн. Суд першої інстанції послався, що керувався нормами 23 ЦК України, якими передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та вказав , що приймає до уваги доведеність позивачем душевних страждань. Також суд послався на норми ст. 1167 ЦК України та ст. 237- 1 КЗпП України при частковому задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди. Проте, суд першої інстанції також у мотивувальній частині рішення в передостанньому абзаці мотивувальної частини рішення вказав, що позивачем належним чином не доведено, у чому саме полягають моральні страждання, втрата нормальних життєвих зв`язків та належним чином не обґрунтовано позивачем, чому саме такий розмір моральної шкоди підлягає відшкодуванню позивачу з відповідачів, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону, висновки суду щодо часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди є протирічивими та суперечать мотивувальній та резолютивній частинам рішення суду, судом невірно застосовано норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, а тому рішення суду підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції позивач ОСОБА_5 працювала на посаді бухгалтера відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області з 08.06.1993 року.

Наказом № 136 - К від 29.06.2016 року відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області ОСОБА_5 була звільнена із займаної посади у зв`язку з ліквідацією відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області на підставі п.1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України.

Із вказаним наказом позивач ОСОБА_5 була ознайомлена, що підтверджується її особистим підписом, а 30.06.2016 року вона отримала трудову книжку, що підтвердила позивач і не заперечується нею в судовому засіданні.

Правовою підставою для прийняття наказу про звільнення позивача ОСОБА_5 є прийняття розпорядженням голови Катеринопільської райдержадміністрації від 29.01.2016 року № 17 «Про структуру районної державної адміністрації», яким було ліквідовано відділ освіти Катеринопільської районної державної адміністрації, що мало статус юридичної особи, у зв`язку з чим 16.06.2016 року було утворено було новий відділ освіти, молоді та спорту Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області.

Із матеріалів справи вбачається, що 04 липня 2016 року проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - відділу освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області.

Згідно до ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилась, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ч. 5 ст. 111 ЦК України ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

У пунктах 3, 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що голови місцевих державних адміністрацій призначають на посади та звільняють з посад своїх заступників, керівників структурних підрозділів, керівників апаратів місцевих державних адміністрацій.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» перші заступники та заступники голови, інші посадові особи місцевих державних адміністрацій здійснюють функції і повноваження відповідно до розподілу обов`язків, визначених головами місцевих державних адміністрацій, і несуть відповідальність за стан справ у дорученій сфері перед головою місцевої державної адміністрації, органами виконавчої влади вищого рівня.

Статтею 22 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» встановлено, що місцева державна адміністрація здійснює загальне керівництво закладами освіти, а також матеріально-фінансове забезпечення.

З огляду на вище викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що за вказаних обставин Катеринопільська районна державна адміністрація Черкаської області не може бути відповідачем у даній справі. Трудовий договір із Катеринопільської районною державною адміністрацією Черкаської області ОСОБА_5 не укладала.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що трудовий договір був укладений між позивачем ОСОБА_5 і відділом освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області, який ліквідовано, і на даний час із реєстру юридичних осіб вказаний відділ виключений. Відповідач ОСОБА_3 , видаючи наказ про звільнення із роботи позивача діяла як голова ліквідаційної комісії, а не як заступник голови райдержадміністрації, тому Катеринопільська райдержадміністрація Черкаської області не може бути належним відповідачем по справі.

Отже, позивач невірно визначив коло відповідачів у справі, а суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, розглянувши позовні вимоги позивача з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Такий трудовий договір був укладений між позивачем ОСОБА_5 та відділом освіти Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області, шляхом видачі наказу № 18 від 07 червня 1993 року.

Згідно до вимог статті 51 ЦПК України суд першої інстанції за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання має право залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Отже, за змістом норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати до участі у справі співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Відповідно до частини 5 статті 12 ЦПК України, пункту 1 частини 1 статті 189 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Разом із тим, суд не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Таким чином, слід дійти висновку, що суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень, позбавлений можливості самостійно визначити суб`єктний склад учасників справи, проте встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, суд відмовляє у позові з цих підстав.

Відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суди повинні враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц міститься правовий висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустився помилки, на вказані обставини справи належної уваги не звернув, та не врахував норми права, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки не відповідає вимогам закону з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги відповідача є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню колегією суддів, оскільки апеляційний суд погоджується з доводами скаржника, що судом допущено порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, тому вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову за вказаних вище обставин у зв`язку із пред`явленням позову до неналежного відповідача підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги, що суд апеляційної інстанції прийняв нову постанову, то перерозподілу підлягають судові витрати.

Однак, враховуючи, що відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України у зв`язку зі звільненням позивача від сплати судових витрат, в тому числі по сплаті судового збору, то судовий збір у розмірі 2880 гривень, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області - задовольнити.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_3 , треті особи: Катеринопільська районна організація профспілки працівників освіти і науки, ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - скасувати, прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_3 , треті особи: Катеринопільська районна організація профспілки працівників освіти і науки, ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Сплачений судовий збір Катеринопільською районною державною адміністрацією Черкаської області за платіжним дорученням № 15 від 26 липня 2019 року у розмірі 2880 грн. компенсувати останній за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, з дня виготовлення повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов