УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Мукачево Справа №303/6583/19 4-с/303/38/19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Мукачево скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконною бездіяльності заступника начальника Мукачівського районного відділу виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Хрипти Олександра Олександровича щодо не скасування арештів та заборон у виконавчих провадженнях ВП №14945531, №28173805 та ВП №14957193 та скасування арештів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із скаргою на бездіяльність заступника начальника Мукачівського районного відділу виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Хрипти Олександра Олександровича (надалі державний виконавець) щодо не скасування арештів та заборон у виконавчих провадженнях ВП №14945531, №28173805 та ВП №14957193 та скасування арештів.

Необхідність задоволення скарги обґрунтовується доводами про те, що боржники сплатили необхідну суму заборгованості за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії від 27.11.2006 №305/182-Ж в межах виконавчих проваджень і 30.12.2011 виконавчий документ було повернуто стягувачеві, однак арешти за цими виконавчими провадженнями не скасовані.

Також скаржник зазначив, що оскільки виконавче провадження є завершеним, то державний виконавець зобов`язаний був зняти арешт з майна в порядку, передбаченому частиною другою ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися.

Заступник начальника в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності за наявними матеріалами.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали скарги, суд констатує наступне.

Згідно з частиною першою ст. 1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України, якими передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців (частина перша ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 1 статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У переданій на розгляд суду скарзі ОСОБА_3 скаржники просять суд визнати незаконною бездіяльність державного виконаця щодо не скасування арештів та заборон у виконавчих провадженнях ВП №14945531, №28173805 та ВП №14957193 та скасувати арешти і заборони.

По відношенню до таких доводів скаржника суд зазначає наступне.

В провадженні Мукчаівського РВ ДВС перебували виконавчі провадження №14957193 з виконання виконавчого напису від 26.08.2009 №1341 (боржник ОСОБА_1 ), №14945531 з виконання виконавчого напис від 26.08.2009 №1340 (боржник ОСОБА_2 ) та №28173805 з виконання виконавчого листа від 09.08.2011 №2-2147 (боржник ОСОБА_2 ).

На підставі постанов РВ ДВС Мукачівського МРУЮ було накладено арешти, а саме:

- від 15.08.2011 ВП 28173805 на все нерухоме майно ОСОБА_2 ;

- від 31.08.2011 ВП №149557193 на все нерухоме майно ОСОБА_1 ;

- постанови від 31.08.2011 ВП №14945531 на все нерухоме майно ОСОБА_2 .

З даних ВП-спецрозділу вбачається, що 30.12.2011 в межах вказаних виконавчих проваджень виконавчі документи було повернуто стягувачеві на підставі п. 4, 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції чинній на час існування спірних правовідносин (грудень 2011 року), а також частиною першою статті 49 цього Закону передбачені підстави повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав та підстави закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини другої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 30.12.2011) у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

При цьому, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Отже, державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника тільки в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Тобто, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі №910/8019/15-г та від 02 жовтня 2019 року у справі №369/3031/18.

Оскільки державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу на підставі пунктів 4, 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час існування спірних правовідносин), то виконавче провадження не було закінченим та не позбавляло стягувача права повторного звернення із заявою про примусове виконання рішення суду, а відтак у державного виконавця не було правових підстав для зняття арешту з майна боржника, накладеного в межах виконавчих проваджень.

Відповідно до частини третьої статті 451 Цивільного процесуального кодексу України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи те, що скаржниками не доведено обставин що неправомірної бездіяльності державного виконавця щодо не скасування арештів та заборон у виконавчих провадженнях ВП №14945531, №28173805 та ВП №14957193, у задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 124, 1291 Конституції України, статтями 2, 3, 12, 18, 260, 447, 450-451 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовити повністю.

2. Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.В. Кость