Справа № 464/6371/18 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/1763/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Юридичного департаменту Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 березня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Чорної С.З., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 до Юридичного департаменту Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа: КУ «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду», у якому ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 14 червня 2019 року виправлено описку, про визнання незаконним і скасування рішення та зобов`язання здійснити приватизацію,-

в с т а н о в и л а:

Позивачі звернулися в суд з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просили: визнати незаконними (протиправними) й скасувати п.п. 1.3.5, 2, 3 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2016 року за № 770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 », - в частині щодо квартири АДРЕСА_3 ; зобов`язати Юридичний департамент Львівської міської ради згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснити приватизацію квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 53, 1 м.кв., житловою площею 22, 4 м.кв., на сім`ю у складі трьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог покликались на те, що наказом прокурора Львівської області № 1986к від 25.11.2013 року про надання службового житлового приміщення йому та його дружині ОСОБА_3 (у складі сім`ї на дві особи) надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Вказана квартира виділялась адміністрацією прокуратури Львівської області як службова. На час видачі вказаного наказу, він обіймав посаду старшого прокурора управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2016 року у справі №464/7695/15-ц зобов`язано Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради прийняти рішення про закріплення ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 як службової та видати спеціальний ордер на вселення у зазначену квартиру на сім`ю у складі з двох осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради 24.11.2016 року ОСОБА_2 видано службовий ордер № 0000629 для вселення у службове житлове приміщення прокуратури Львівської області, що за адресою: АДРЕСА_4 у складі сім`ї з двох осіб, а саме ОСОБА_2 та дружини ОСОБА_3 та 06.12.2016 року проведено реєстрацію місця проживання зазначених осіб. Наказом директора департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 12.03.2018 року № 109 було змінено категорію вказаного житла та його статус, вилучено квартиру АДРЕСА_3 з обліку службових; визнано основним квартиронаймачем ОСОБА_2 та змінено договір найму. Таким чином, позивачі вселилися у житло на законних підставах, правомірно ним користуються, добросовісно використовують квартиру як єдине житло. У зв`язку з цим звернулися до органу приватизації із заявою про передачу їм у власність вказаної квартири. До заяви було додано всі необхідні документи. 23.05.2018 року листом КУ «Львівського міського центру приватизації державного житлового фонду» їм було відмовлено у приватизації квартири з посиланням на п. 3 рішення виконавчого комітету міської ради від 29.08.2016 року за № 770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 », згідно якого приватизація квартир вказаних у п. 1 цього рішення може здійснюватися згідно з окремою ухвалою міської ради, яка ще не прийнята. Вважаючи своє право на житло порушеним, позивачі просили указані пункти рішення виконкому визнати незаконними (протиправними) і скасувати та зобов`язати юридичний департамент міської ради як орган приватизації вчинити певні дії щодо приватизації житлового приміщення, а саме провести приватизацію зазначеної квартири.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 березня 2019 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 до Юридичного департаменту Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа: КУ "Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду", про визнання незаконним і скасування рішення та зобов`язання здійснити приватизацію квартири задоволено.

Визнано незаконними (протиправними) і скасовано п.п. 1.3.5, 2 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2016 року за № 770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 » в частині щодо квартири АДРЕСА_3 та п АДРЕСА_5 цього рішення.

Зобов`язано Юридичний департамент Львівської міської ради згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснити приватизацію квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 53, 1 м.кв., житловою 22, 4 м.кв. на сім`ю у складі трьох осіб, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Дане рішення оскаржив Юридичний департамент Львівської міської ради.

Вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що юридичний департамент та виконавчий комітет є виконавчими органами Львівської міської ради, органу місцевого самоврядування, що реалізує свої повноваження власника державного житлового фонду.

Таким чином, з огляду на прийняття виконавчим комітетом міської ради - колегіальним органом, що здійснює надані йому дискреційні повноваження на власний (адміністративний) розсуд, - рішення від 29.08.2016 року за № 770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 » АДРЕСА_6 та 2 котрого передбачено проведення реєстрації права комунальної власності на квартири, а п. З - здійснення приватизацію вказаних квартир згідно з окремою ухвалою міської ради, котре обов`язкове до виконання для виконавчих органів міської ради в силу приписів ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» й рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року у справі № 1- 9/2009, та права на перегляд котрого виконавчі органи ради позбавлені відповідно до норм ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», роз`яснень, наведених у рішенні КСУ № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року, та правових позицій, висловлених ВСУ у постановах від 04.06.2013 року (справа №21-64а13), від 18.11.2014 року (справа №21-438а14), від 17.03.2015 року (справа №21-38а15), від 05.03.2012 року (справа №21-423а11), проведення відповідачем (ЮД ЛМР) приватизації квартири АДРЕСА_7 (помилково вказано АДРЕСА_8 АДРЕСА_2 за позивачами шляхом передачі їм у власність зазначеного житлового приміщення не вбачається можливою.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 березня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що на виконання рішення громадської комісії з житлових питань при виконкомі Львівської міської ради від 10.12.2013 року № 17, в.о. директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради було затверджено акт № 9 від 16.12.2013 року, яким управлінням житлового господарства Львівської міської ради передано, а прокуратурою Львівської області прийнято квартиру АДРЕСА_3 .

На підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 20.12.2013 року за № 985 «Про надання квартирам АДРЕСА_9 № 321, 324, 361, 386, 390, 406, 410 на АДРЕСА_10 та квартирам №№ 1, 2, 3, 7, 37, 39, 41, 42, АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 АДРЕСА_22 статусу службових прокуратури Львівської області» квартирі АДРЕСА_3 було надано статусу службової прокуратури Львівської області.

Згідно із протоколом №1 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету прокуратури Львівської області від 04.02.2014 року, було вирішено закріпити кв. АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 на сім`ю з двох осіб.

Наказом прокурора Львівської області № 1986к від 25.11.2013 року про надання службового житлового приміщення йому та його дружині ОСОБА_3 (у складі сім`ї на дві особи) надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2016 року у справі № 464/7695/15-ц зобов`язано Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради прийняти рішення про закріплення ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 як службової та видати спеціальний ордер на вселення у зазначену квартиру на сім`ю у складі з двох осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Із довідки форми № 2 з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 28 від 18.05.2018 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Отже, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, встановлено, що позивачі вселилися у житлове приміщення на законних підставах і правомірно ним користуються та добросовісно використовують квартиру як єдине житло.

Згідно з наказом директора департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 12.03.2018 року №109 було змінено категорію вказаного житла та його статус, вилучено квартиру АДРЕСА_3 з обліку службових; визнано основним квартиронаймачем ОСОБА_2 та змінено договір найму. Таким чином, було змінено статус та правовий режим зазначеного житла. Вказаний наказ не оскаржувався і не скасований.

Позивачі звернулися до органу приватизації із заявою про передачу їм у власність квартири АДРЕСА_3 . До заяви було додано всі необхідні документи.

Однак, 23.05.2018 листом КУ «Львівського міського центру приватизації державного житлового фонду» позивачам було відмовлено у приватизації спірної квартири з посиланням на п. 3 рішення виконавчого комітету міської ради від 29.08.2016 року за № 770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 », згідно якого приватизація квартир вказаних у п. 1 цього рішення може здійснюватися згідно з окремою ухвалою міської ради, яка ще не прийнята.

Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2016 року за № 770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 » АДРЕСА_23 :

1. Зареєструвати територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на: 1.3.5. Квартиру № НОМЕР_1 загальною площею 53, 1 кв.м. - технічна характеристика квартири відображена у технічному паспорті, складеному обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 11.12.2013 року.

2. Департаменту житлового господарства та інфраструктури вжити заходів для реєстрації у встановленому порядку права комунальної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

3. Здійснювати приватизацію квартир, вказаних у пункті 1 цього рішення, згідно з окремою ухвалою міської ради.

Тому позивачі, вважаючи своє право на житло порушеним, звернулися до суду із зазначеним позовом.

Отже, між фізичною особою (суб`єктом приватного права) та виконавчими органами органу місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень як суб`єктом публічного права), що представляє та реалізує свої повноваження власника майна державного житлового фонду, виник житловий приватно-правовий спір, пов`язаний із реалізацією житлових прав громадян, зокрема прав на володіння, користування, розпорядження жилим приміщенням, його приватизацію, цивільних прав, порушення котрих пов`язане із позбавленням їх володільців можливості здійснити (реалізувати) свої права повністю чи частково.

Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду».

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п. 13 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року за №396 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за №109/17404), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно із п. 17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Відповідно до п. 16 ч. 6 розд. Х Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою міської ради №777 від 14.07.2016 року (зі змінами), п. 4.1.39 розд. 4 Положення про юридичний департамент Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради №847 від 23.09.2016 року (зі змінами), повноваження щодо розгляду та вирішення питань про передачу (приватизацію) об`єктів житлового фонду, які перебувають у комунальній власності м. Львова, у приватну власність громадян, реприватизацію житла, забезпечення видачі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, віднесено до компетенції юридичного департаменту Львівської міської ради.

Згідно із п. п. 2.1, 6, 8, 9, 10 Положення про розподіл функцій між окремими виконавчими органами міської ради при проведенні приватизації державного житлового фонду, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради №1200 від 19.12.2016 року (зі змінами), рішення щодо приватизації державного житлового фонду приймає юридичний департамент у формі наказу. Підписання та реєстрацію наказу здійснюють особи, уповноважені на це директором юридичного департаменту. На підставі виданого наказу, Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» протягом трьох робочих днів готує свідоцтво про право власності на квартиру, яке підписує начальник установи та скріплює його гербовою печаткою.

У ч. 10 ст. 8 Закону №2482-XII закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним (ч. 2 ст. 2 Закону №2482-XII).

Отже позивачі вселилися у житло на законних підставах і правомірно ним користуються та звертаючись до органу приватизації ними додано до заяви про приватизацію нерухомого майна усі необхідні документи передбачені п.18 Положення.

Як вбачається із системного аналізу адміністративних процедур здійснення повноважень, приписів нормативно-правових актів, визначених нормативно-правовими актами правомочностей уповноважених органів місцевого самоврядування у правовідносинах між ними та фізичними особами щодо приватизації державного житлового фонду вбачається, що чинним житловим законодавством, положеннями законів із питань приватизації (ЖК УРСР, Закону України №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» та ін.) та локальними нормативними актами територіальної громади м. Львова (за виключенням оскаржуваного рішення виконкому від 29.08.2016 року № 770) не передбачено відчуження квартир у власність громадян-користувачів на підставі окремої ухвали міської ради. Представник апелянта в суді апеляційної дану обставину не спростував.

Отже, відмова органу приватизації користувачам житлового приміщення у приватизації займаної ними квартири є безпідставною та незаконною та порушує їхні права на житло.

Отже, задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оскаржуване рішення виконкому міськради від 29.08.2016 року за №770 перешкоджає реалізації житлових прав позивачів (зокрема, їхніх прав на приватизацію житла), порушуються їхні суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси, відтак, оскаржувані пункти такого є незаконними/протиправними та підлягають до скасування.

Ст. 1 Першого протоколу Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Набуття квартири у приватну власність пов`язане із майновим правом у контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (котрі ґрунтуються на законодавчих нормах) на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивачів з моменту надання їм житла в користування та його виключення із числа службового.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто, в рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109).» має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз`яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод».

Отже, суд першої інстанції з урахуванням Конвенції та усталеної практики Європейського суд , зробив правильний висновок про порушення прав позивачів, оскільки такі виконали вимогу пункту 17, 18 Положення, щодо надання всіх зазначених документів, вселилися у житлове приміщення на законній підставі і правомірно ним користуються, спірна квартира включена до житлового фонду та зі зміною власника житлового фонду і категорії житла його статус як службового втрачено та чинним законодавством не передбачено винесення окремої ухвали при задоволенні заяви про приватизацію.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції правильно вирішено спір та застосовано закон, який підлягає до застосування із правильним його тлумаченням.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Тому колегія суддів вважає, що оскільки судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Юридичного департаменту Львівської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 28 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.