печерський районний суд міста києва
Справа № 2-79/11
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань - Винник С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві подання приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Солонька Миколи Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання рішення Печерського районного суду м. Києві від 11 жовтня 2011 року у справі № 2-79/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору,

ВСТАНОВИВ:

До Печерського районного суду м. Києва надійшло вказане подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 , в обґрунтування якого вказано, що останнім не виконуються зобов`язання перед стягувачем ТОВ «КОВЕЛЬСВІТ» у виконавчому провадженні № 57003597.

Подання мотивується тим, що на виконанні знаходиться виконавче провадження № 57003597 від 14 серпня 2018 року з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2013 року № 2-79/11 про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_4 у солідарному порядку на користь ПАТ «Донгорбанк» заборгованість по кредитному договору в розмірі 3 064 964, 32 долари США (що еквівалентно сумі 24 432 976, 06 грн) суму пені в розмірі 750 796, 07 грн, судовий збір в розмірі 1 700, 00 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120, 00 грн та суму штрафу за невиконання обов`язку поручителя в розмірі 601 566, 61 долари США (що еквівалентно 4 795 508, 54 грн) та 2 731, 45 грн.

Обґрунтовуючи подання, приватний виконавець зазначив, що боржник ухиляється від виконання судового рішення. У строк, наданий на самостійне виконання, боржником рішення суду не виконано, боржник не з`являється на виклики приватного виконавця, відсутня інформація про належне йому майно.

Положенням цивільного процесуального закону, а саме частиною першою ст. 441 ЦПК України визначено, що ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

У судове засідання приватний виконавець не з`явився, про розгляд подання повідомлений належним чином, на електронну пошту суду направив заяву про розгляду справи за його відсутності.

Суд, вивчивши подання, дослідивши копії матеріалів виконавчого провадження, що містяться у матеріалах справи, та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили 12 серпня 2013 року, позов ОСОБА_4 залишено без задоволення, а зустрічний позов ПАТ «Донгорбанк» задоволено у повному обсязі: присуджено стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ПАТ «Донгорбанк» заборгованість по кредитному договору в розмірі 3 064 964, 32 долари США, що еквівалентно сумі 24 432 976, 06 грн, суму пені в розмірі 750 796, 07 грн, судовий збір в розмірі 1 700, 00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120, 00 грн, штраф за невиконання умов договору іпотеки в розмірі 105 175, 00 грн з ОСОБА_4 та суму штрафу за невиконання обов`язку поручителя в розмірі 601 566, 61 долари США, що еквівалентно 4 795 508, 54 грн, та 2 731, 45 грн - з ОСОБА_3 /т. ІІІ а. с. 81, 82-86/.

20 вересня 2013 року представник ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», як правонаступник ПАТ «Донгорбанк», отримав два виконавчих листи /т. ІІІ а. с. 94/.

01 жовтня 2015 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» укладено договір факторингу № 12/10/15/1, відповідно до якого право вимоги до боржників за кредитним договором № 2008-30-Ф отримано ТОВ «ЮБІПАРТНЕР ФАКТОРИНГ» /т. ІІІ а. с. 205-211/.

У подальшому, 12 січня 2015 року ТОВ «ЮБІПАРТНЕР ФАКТОРИНГ» та ТОВ «КОВЕЛЬСВІТ» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого останнє отримало право вимоги за кредитним договором № 2008-30-Ф /т. ІІІ а. с. 213-215/.

01 жовтня 2015 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» укладено договір факторингу № 12/10/15/1, відповідно до якого право вимоги до боржників за кредитним договором № 2008-30-Ф отримано ТОВ «ЮБІПАРТНЕР ФАКТОРИНГ» /т. ІІІ а. с. 205-211/.

У подальшому, 12 січня 2015 року ТОВ «ЮБІПАРТНЕР ФАКТОРИНГ» та ТОВ «КОВЕЛЬСВІТ» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого останнє отримало право вимоги за кредитним договором № 2008-30-Ф /т. ІІІ а. с. 213-215/.

Відтак, до ТОВ «КОВЕЛЬСВІТ» перейшли всі права ТОВ «ЮБІПАРТНЕР ФАКТОРИНГ», які попередньо перейшли до нього від ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», щодо права вимоги до боржників ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за кредитним договором № 2008-30-Ф від 20 серпня 2008 року.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонька М. М. відкрито виконавче провадження № 57003597 від 14 серпня 2018 року для примусового виконання судового рішення за виконавчим листом, виданим 25 вересня 2013 року у справі № 2-79/11, про стягнення з боржника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у солідарному порядку на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість по кредитному договору в розмірі 3 064 964, 32 долари США (що еквівалентно сумі 24 432 976, 06 грн), суму пені в розмірі 750 796, 07 грн, судовий збір в розмірі 1 700, 00 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120, 00 грн та суму штрафу за невиконання обов`язку поручителя в розмірі 601 566, 61 долари США (що еквівалентно 4 795 508, 54 грн) та 2 731, 45 грн.

Ухвалою суду від 05 квітня 2018 року, за заявою ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», замінено стягувача за виконавчим листом, виданим 25 вересня 2013 року у справі № 2-79/11 на ТОВ «КОВЕЛЬСВІТ» /т. ІІІ а. с. 243-243а/.

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Солонько М. М. при примусовому виконанні виконавчого листа у справі № 2-79/11, виданого 25 вересня 2013 року, винесено 04 жовтня 2019 року постанову про заміну сторони виконавчого провадження на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року з ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» на ТОВ «КОВЕЛЬСВІТ».

Як встановлено з копій матеріалів виконавчого провадження, доданих до подання приватного виконавця, під час виконавчого провадження № 57003597, з метою визначення коштів та майна боржника ОСОБА_3 , на які може бути звернено стягнення, приватним виконавцем Солоньком М. М. було здійснено запити до Державної податкової служби України, Пенсійного фонду України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, ГУ Держгеокадастру в Київській області, ГУ Держгеокадастру в м. Києві, Регіонального СЦ МВС в м. Києві, Держпродспоживслужби м. Києва, Держпродспоживслужби Київської області, Державної служби України з безпеки на транспорті.

Згідно з відповідями вищевказаних органів будь-яке майно та доходи у боржника ОСОБА_5 відсутні.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта по боржнику, номер інформаційної довідки 134305886 від 14 серпня 2018 року, належне боржнику на праві власності майно відсутнє.

За результатами одержаної від банківських установ у відповідей на запити інформації, приватним виконавцем було встановлено, що у боржника відсутні кошти, інші цінності чи рухоме майно, за рахунок яких, могла б бути погашена заборгованість, за винятком коштів у сумі: 0,03 Євро та 0,28 доларів США в AT «ОТП Банк» 2 415, 55 грн та 0,04 доларів США в AT КБ «Приватбанк», які були списані з рахунків боржника в рахунок витрат виконавчого провадження.

Приватним виконавцем Солоньком М. М. 14 серпня 2018 року та 26 червня 2019 року на адресу боржника рекомендованими листами з повідомленням про вручення поштового відправлення № 638 яке боржник не отримав до закінчення встановленого строку зберігання та № НОМЕР_1 , копії яких також додано до подання, надсилались виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак ОСОБА_4 на виклики не з`явився, про причини неявки приватного виконавця не повідомив.

Згідно з пунктом 5 частини п`ятої ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний своєчасно з`являтися на вимогу виконавця.

Відповідно до пункту 6 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

09 жовтня 2018 року та 04 травня 2018 року здійснено виїзди за адресою проживання боржника АДРЕСА_1 , для перевірки майнового стану боржника, проте двері квартири ніхто не відчинив, про що складено відповідні Акти приватним виконавцем за участю стягувача.

За повідомленням Державної міграційної служби України від 23 серпня 2018 року № 8001.16.18-23243/80.2-18 ОСОБА_4 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданий 07 вересня 2008 року ВГІРФО Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві (орган, що видав 8036) та паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 13 листопада 2018 року ВЦОД УГПР ГУДМС України в м. Києві (орган, що видав 8089).

На запит виконавця Державною прикордонною службою України листом від 13 листопада 2018 року № 0.184-45165/0/15-18 повідомлено про те, що в період з 27 квітня 2014 року по 24 липня 2018 року боржник ОСОБА_4 15 разів перетинав державний кордон України.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до судової практики Європейського суду, судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy), №36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovak, №2132/02 від 13 червня 2006 року, «Ліпісвіцька проти України», заява № 11944/05, рішення від 12 травня 2011 року).

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28 липня 1999 року, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, § 40).

Стаття 124 Конституції України передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною права на суд, а ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (рішення «Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року). Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, одним з аспектів права на суд є право на доступ до нього, тобто право подавати позов з приводу цивільно-правових питань. Однак таке право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, що остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із стороні.

Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною другою, третьою вказаної статі Закону визначено обов`язки та повноваження виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 19 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виникає право у державного, приватного виконавця звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні подання, суд має перевірити вчинення державним, приватним виконавцем при примусовому виконанні судового рішення всіх можливих виконавчих дій, та з`ясувати наявність доказів, які б свідчили, що боржник умисно ухиляється від виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої, частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Майнові відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників, що означає здатність нести юридичну відповідальність за рахунок власного майна.

Оскільки, відповідно до положень статті 441 ЦПК України подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии» § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван ЛейвеніДе МейерепротиБельгії»(Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Звертаючись до суду із поданням про обмеження виїзду боржника за межі України, приватний виконавець обґрунтував звернення до суду тим, що у порядку примусового виконання проводяться заходи щодо забезпечення виконання рішення суду, проте, вимоги щодо термінового виконання проігноровані, сума боргу залишається несплаченою, і обставини, які склалися, свідчать, що боржник свідомо намагається ухилитися від виконання.

На підставі вищенаведеного, керуючись положеннями Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Подання приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Солонька Миколи Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання рішення Печерського районного суду м. Києві від 25 вересня 2013 року у справі № 2-79/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору - задовольнити.

Тимчасово обмежити боржника у виконавчому провадженні № 57003597 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , паспорт для виїзду за межі України серії НОМЕР_3 , виданий 04 травня 2018 року, орган видачі 8089) у праві на виїзд за межі України до виконання майнових зобов`язань, покладеним на нього рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2011 року, без вилучення паспортного документу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І. В. Литвинова