ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/268/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 310000000 Черниш Т.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

за участю секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач ПАТ КБ «Приватбанк» ;

відповідач ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2015 року, ухвалене під головуванням судді Черниш Т.О. у залі Уманського міськрайонного суду Черкаської області 11.12. 2015 року о 09 год. 20 хв., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

02 червня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір CSU0Gl від 21.03.2008 року. Згідно до укладеного договору ОСОБА_1 21.03.2008 року отримав кредит у розмірі 265000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.03. 2028 року.

За заявою відповідача ОСОБА_1 від 31.07. 2008 року кредитний договір № CSU0Gl від 21.03.2008 року переведено з валюти гривня у валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 56069, 48 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач вказує, що відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

З метою належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань між банком та ОСОБА_2 20.03.2008 року укладено договір поруки. Згідно п.п.1.1 договору поруки поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань , що витікають з кредитного договору CSU0Gl від 21.03.2008 року.

Відповідно до п.1.2 договору поруки позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань, вказаних в п.1.1 цього договору повністю чи у будь - якій частині як від позичальника, так і поручителя разом.

Позичальник ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, прострочивши оплату за кредитним договором. Станом на 08.04.2015 року у позичальника ОСОБА_1 утворилась прострочена кредитна заборгованість, що згідно умов договору становить 157539,92 дол. США ( еквівалент 3702188,19 грн. по курсу НБУ станом на 08.04.2015 року 23,50 грн. за 1 дол. США ), з яких -51396,84 дол. США - заборгованість по основній сумі кредиту; 32151,30 дол. США, заборгованість по відсотках за користування кредитом ; - 6490,63 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 59989,12 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором ; - 10,64 дол. США - штраф; - 7501,39 дол. США штраф ( процентна складова).

Банк посилається, що відповідачі добровільно не виконують взяті на себе зобов`язання, тому позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк» загальну заборгованість за кредитним договором у розмірі 157539,92 дол. США , що в еквіваленті становить 3702188,19 грн. по курсу НБУ в примусовому порядку та покласти на відповідача судові витрати по справі.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» - задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором CSU0Gl від 21.03.2008 року в сумі 3 702 188,19 грн. (три мільйони сімсот дві тисячі сто вісімдесят вісім гривень дев`ятнадцять копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ « Приватбанк» витрати по оплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн.

27. 10. 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд із заявою про перегляд заочного рішення суду від 11 грудня 2015 року.

Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Черниш Т.О. від 31. 10. 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без руху для усунення недоліків, та надано строк для усунення недоліків до 21 листопад 2016 року.

11.11. 2016 року ОСОБА_2 на адресу суду направлено на виконання ухвали суду про залишення без руху лист - відповідь щодо вимог до усунення недоліків заяви про перегляд заочного рішення суду (т.1 а.с.112 -113), з якої вбачається, що відповідач просить переглянути у загальному порядку дану справу, оскільки нею надано у заяві всі докази для задоволення заяви про перегляд заочного рішення суду та призначення справи до розгляду з її участю.

21.11. 2016 року ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду суд визнав неподаною та повернув заявнику ( а. с. 114 т. 1).

28.11.2016 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.11. 2016 року про повернення заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду, яку суд визнав неподаною та повернув заявнику .

22 грудня 2016 року ухвалою судді апеляційного суду Черкаської області відкрито апеляційне провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_2 на ухвалу суду першої інстанції від 21 листопада 2016 року.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу суду першої інстанції від 21 листопада 2016 року скасовано, а матеріали справи направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду ( т. 1 а.с.141-142 ).

Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Кімстачова О.С. від 30 січня 2017 року прийнято заяву ОСОБА_2 до свого провадження та призначено розгляд у судовому засіданні на 09 березня 2017 року на 15 год. (т.1. а. с. 151).

29 червня 2017 року ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Ребриної К.Г. прийнято до свого провадження справу за заявою ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11.12. 2015 року та призначено розгляд справи на 24 жовтня 2017 року на 14 год. (т.1. а. с.156).

27 травня 2019 року ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Годік Л.С. прийнято до свого провадження справу за заявою ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11.12. 2015 року та призначено розгляд справи на 20 червня 2019 року на 15 год. 30 хв. ( т.1 а. с. 242 ).

20 червня 2019 року ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області поновлено ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду, заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення ( т. 1 а. с.249-251).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується, вважає рішення таким, що порушує її законні права та інтереси, а також норми процесуального та матеріального права. Відповідач посилається, що від суду не отримувала жодних повісток, у зв`язку з чим не знала про судові засідання та прийняття оскаржуваного судового рішення. В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що не брала на себе ніяких зобов`язань перед банком щодо виконання зобов`язаньОСОБА_1 по договору про іпотечний кредит CSU0Gl від 21.03.2008 року, та не брала на себе ніяких зобов`язань перед банком про виконання будь-якого договору, укладеному між банком та ОСОБА_1 в іноземній валюті. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 також зазначає, що додаткова угода без номера та дати, якою кредитні кошти в розмірі 265 000,000 грн. переведено в іноземну валюту 56 969,48 доларів США, укладено без її згоди та участі, сама додаткова угода на ознайомлення не була надана, про її існування дізналась тільки після рішення суду. Таким чином, скаржник вважає, що зазначені вище обставини значно збільшили обсяг відповідальності її як поручителя. Посилається на ч. 1 ст. 559 ЦК України (в редакції на дату ухвалення заочного рішення), що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що, на думку скаржника, ПАТ КБ «Приватбанк» мав право подати позов до неї протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання. ОСОБА_1 останній платіж на погашення кредиту здійснив 07.12.2009 року, а на погашення відсотків 24.02.2010 року. Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається, що банк звертався з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CSU0Gl від 21.03.2008 року.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11.11.2013 року (справа № 705/2413/13-ц) вищезазначений позов задоволено. Таким чином, пред`явивши вимогу про стягнення усієї суми заборгованості, шляхом звернення на предмет іпотеки, банк змінив строк дії кредитного договору № CSU0Gl від 21.03.2008 року і його дія закінчилася моментом набрання законної сили рішенням суду, тобто 22.06.2014 року, а банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості до неї як поручителя тільки 12.05.2015 року.

ОСОБА_2 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 як поручителя на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № CSU0Gl від 21.03.2008 року в сумі 3 702 188,19 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» () у задоволенні позову до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором № CSU0Gl від 21.03.2008 року в сумі 3 702 188, 19 грн. Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги.

11 вересня 2019 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника АТ КБ «Приватбанк» - Т.І. Попельнюх. У відзиві зазначається, що АТ КБ «Приватбанк» заперечує проти задоволення апеляційної скарги у повному обсязі, так як вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права і процесуального права. Банк звертає увагу, що у відповідності до п. 1 договору поруки, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 21.03.2008 року та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникають на його підставі в майбутньому. Крім того, банк посилається на те, що згідно п. 1.5 договору поруки передбачено, що поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем. У відзиві банк просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11.12.2015 року залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Рішення суду оскаржується відповідачем ОСОБА_2 лише в частині вимог щодо стягнення заборгованості із поручителя на користь банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, судом допущено порушення норм матеріального права.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, посилаючись, що відповідач не повертає кредитодавцю кошти по кредиту у порядку та у строки, відповідно до укладеного між ними кредитного договору, та врахувавши, що дане зобов`язання забезпечене порукою, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення всієї суми заборгованості солідарно з обох відповідачів.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення коштів солідарно з обох відповідачів, оскільки вважає висновки суду щодо стягнення заборгованості із поручителя помилковими, такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції не встановлено дійсні обставини справи, не дано належної оцінки наданим доказам, не правильно застосовано норми матеріального права, чим допущено порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи та ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з відповідача - поручителя відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно кредитного договору за CSU0Gl від 21.03.2008 року ОСОБА_1 21.03.2008 року отримав кредит у розмірі 265000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.03. 2028 року. Виконання позичальником зобов`язань забезпечується іпотекою нерухомого майна та договором поруки, укладеного з ОСОБА_2 .

За заявою відповідача ОСОБА_1 від 31.07. 2008 року кредитний договір № CSU0Gl від 21.03.2008 року переведено з валюти гривня у валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 56069, 48 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

20.03. 2008 року з метою належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Згідно п.6.1 Кредитного договору за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань, сторони несуть відповідальність в порядку і умовах, обумовлених чинним законодавством України та договором.

Банк, звертаючись із позовом, вказав, що оскільки ОСОБА_1 взяті на себе за кредитним договором зобов`язання у встановлені терміни добровільно не виконує, і кошти позичальнику не віддає, що підтверджується розрахунком заборгованості позичальника ОСОБА_1 (а. с. 4-9), то позивач звернувся з позовом до обох відповідачів, вказавши відповідачем і ОСОБА_2 , яка згідно до договору поруки від 20.03.2008 року взяла на себе зобов`язання у разі не виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, оплатити заборгованість боржника (зобов`язання щодо оплати кредиту, відсотки за користування ним та штрафні санкції ( а. с. 26-27).

Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За порушення зобов`язань за кредитним договором сторони несуть відповідальність у вигляді стягнення неустойки і відшкодування збитків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, що встановлено ст. 629 ЦК України.

За приписами статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У частині 1 ст. 625 ЦК України вказано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, договору про іпотечний кредит № CSU0Gl від 21.03.2008 року згідно п.2.4 позичальник зобов`язався щомісячно до 21 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 3530,35 гривень (а. с. 15).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не сплачує ануїтетних платежів, тому має заборгованість перед позивачем.

Відповідно до п 1. Договору поруки від 20.03.2008 року поручитель ОСОБА_2 зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит № CSU0Gl від 20.03.2008 року та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому.

Згідно п. 1.4 договору поруки, поручитель повідомлений та згоден з тим, що права вимоги за договором про іпотечний кредит та всіма додатковими угодами до нього можуть бути відступлені на користь Державної іпотечної установи або іншим особам ( у т.ч. і Приватбанку).

У відповідності до п. 1.5 Договору поруки, поручитель дає згоду на зміну умов Договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем.

Доводи апеляційної скарги, що поручитель ОСОБА_2 не брала на себе зобов`язань перед банком про виконання зобов`язань ОСОБА_1 по договору про іпотечний кредит № CSU0Gl від 20.03.2008 року, оскільки посилання скаржника, що відповідач ОСОБА_1 згідно заяви від 31.07. 2008 року перевів кредитні кошти із гривні у валюту долар, та між ними було укладено додаткову угоду без номера та дати, якою сума кредиту була встановлена в розмірі 56969, 48 доларів США зі строком виконання до 31. 03. 2018 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню апеляційним судом, оскільки без погодження із поручителем змінюються умови договору та відповідальність поручителя, а ОСОБА_2 на такі умови не погоджувалась та не підписували додаткових угод щодо виконання умов договору в іноземній валюті.

Із матеріалів справи не вбачається, що поручитель ОСОБА_2 укладала додаткову угоду до договору поруки від 20.03. 2018 року про зміну валюти, як і не брала зобов`язань, щодо виконання умов договору до 31.01. 2018 року, що суттєво змінює та збільшує її відповідальність як поручителя, тому вказані доводи не спростовані банком та судом першої інстанції, який дійшов помилкового висновку про підставність вимог банку до поручителя з врахуванням порушення прав поручителя, які встановлено судом апеляційної інстанції .

У частині 1 статті 559 ЦПК України ( в редакції на час прийняття рішення судом ) встановлено, що порука припиняється з припиненням нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже, за таких обставин, доводи скаржника, що є підстави для припинення поруки згідно договору поруки від 20.03. 2008 року є підтвердженими та доведеними , що порука припинилась 31.07. 2008 року, на що суд першої інстанції не звернув уваги , задовольнивши вимоги про стягнення заборгованості із обох відповідачів.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції , пославшись на розрахунок наданий позивачем в підтвердження позовних вимог, вказав, що у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 станом на 08.04.2015 року має заборгованість у розмірі 157539,92 долара США, яка складається з наступного: - 51396,84 дол. США заборгованість за кредитом; - 32151,30 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 6490,63 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом; - 59989,12 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: - 10,64 дол. США штраф (фіксована частина); - 7501,39 дол. США штраф (процентна складова ).

Згідно п. 3.1. Договору поруки, поручитель відповідає за зобов`язання згідно договором про іпотечний кредит перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, тощо.

У відповідності до п.3.2. Договору поруки, відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Згідно роз`яснення п. 24 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому, в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Стаття 543 ЦК України передбачає, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників), кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь - кого з них окремо.

Задовольняючи вимоги банку, суд першої інстанції не повно та всебічно з`ясував обставини справи, у відсутність відповідачів, ухвалюючи заочне рішення не перевірив належним чином, чи вже вирішувався спір між сторонами щодо задоволення вимог банку за договором кредиту, чи пред`являлись вимоги банком до поручителя в досудовому порядку, тому висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права щодо задоволення вимог в частині стягнення коштів з поручителя .

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання , і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Частиною 1 ст. 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (ч.2 ст. 252 ЦК України).

Отже, умова договору поруки про його дію до припинення забезпеченого нею зобов`язання за договором про іпотечний кредит, не встановлює строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, а тому у цьому випадку має застосовуватися припис ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Вищезазначений правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі № 6-106цс14, від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22.06.2016 року у справі № 6-368цс16, від 29.06.2016 року у справі № 6-3087цс16.

Строк передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України є преклюзивний, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором (такий правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15).

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку на виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної заяви, а не будь-якої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15).

Таким чином, ПАТ КБ «Приватбанк» мав право подати позов до поручителя ОСОБА_2 протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 останній платіж на погашення кредиту здійснив 07.12.2009 року, а на погашення відсотків 24.02.2010 року. Отже, банк мав право звернутися до ОСОБА_2 , як поручителя про стягнення заборгованості за даним кредитним договором до 24.08.2010 року.

Відповідач ОСОБА_2 посилається в своїх доводах апеляційної скарги, що банк звертався до відповідачів із позовом у 2013 році про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11.11. 2013 року ( справа № 705 / 2413/ 13 ц ) позов банку було задоволено, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки , що дає підстави для висновку, що банком змінено строк дії кредитного договору від 21.03. 2008 року і його дія закінчилася з дня набрання рішенням законної сили 22.11. 2013 року. Тому право банку для пред`явлення позову до поручителя закінчилось після шести місяців з дня набрання рішення законної сили, а саме з 22.06. 2014 року, тоді як банк звернувся з даним позовом до відповідачів 12.05. 2015 року.

Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, спростовуються висновки суду, тому підлягають задоволенню апеляційним судом.

Колегія суддів вважає, що за встановлених обставин, право банку на пред`явлення позову до ОСОБА_2 як поручителя по кредитному договору № CSU0Gl від 21.03.2008 року закінчилось після шести місяців з дня набрання законної сили рішення суду, тобто 22.06.2014 року, а як вбачається з матеріалів справи, а банк звернувся з даним позовом тільки 12.06.2015 року.

Верховний Суд України в постановах від 21.01.2015 року у справі № 6-190цс 14, від 27.01.2016 року у справі № 6-990цс15, прийшов до правового висновку, що за умови пред`явлення банком до боржника та поручителя вимог про дострокове виконання зобов`язання повернути кредит, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання, і порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання.

Таким чином, вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором до поручителя, пред`явлені після закінчення шести місяців, не підлягають задоволенню, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення вимог до поручителя.

Вищезазначена позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року № 2/545/670/15 від 22.08.2018 року, є обов`язковою для застосування всіма судами України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вище викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору не в повній мірі врахував всі обставини справи, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, допустив порушення вимог процесуального права що призвело до неправильного вирішення спору по суті, тому є підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині щодо задоволення вимог про стягнення заборгованості із поручителя ОСОБА_2 .

Колегія суддів, вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції, який допустився помилки та дійшов невірного висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі щодо солідарного стягнення заборгованості по кредиту, тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № CSU0Gl від 21.03.2008 в сумі 3 702 188,19 грн. В частині щодо задоволення вимог про стягнення коштів із ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції в частині вимог щодо солідарного стягнення коштів з відповідачів, апеляційну скаргу задоволено, то перерозподілу підлягають судові витрати з врахуванням частково задоволених вимог позивача та задоволення апеляційної скарги відповідача.

Отже, стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь відповідача ОСОБА_2 підлягають судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5481 грн. згідно наданої квитанції про сплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , прийняти в цій частині нову постанову.

Позовні вимоги ПАТ КБ « Приватбанк» задовольнити частково.

Відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 3702188, 19 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати за подачу апеляційної скарги у розмірі 5 481 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов