Дата документу 23.10.2019 Справа № 317/2809/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/2809/18-Ц Головуючий у 1-й інстанції: Громова І.Б.
Провадження №22-ц/807/2977/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Гончар М.С.,

секретаря Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину, стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів у розмірі 76850 грн. 00 коп. та 105361,35 грн. збитків через інфляцію, а всього 182211 грн. 35 коп., а також судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 1822.11 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.02.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.2254 га та розташованого на ній житлового будинку загальною площею 80.7 кв. м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 Зазначений договір не був посвідчений нотаріально.

Відповідно до п. 1 попереднього договору ОСОБА_2 повинна була укласти з позивачем договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна у строк до 08.02.2013 року. Проте, після укладення попереднього договору, відповідач лише постійно обіцяла укласти договір купівлі-продажу на вказане нерухоме майно та в односторонньому порядку відтерміновувала момент укладення договору.

На виконання п. 5 Договору 22.03.2012 року позивачем було перераховано на банківський рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 76830,00 грн. як завдаток у формі оплати узгодженої ціни предмету Договору, що за своєю природою був по собі авансом.

У зв`язку із тим, що відповідач ОСОБА_2 не виконувала свій обов`язок і ухиляласяся від укладення основного договору відчуження земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 не пізніше 08 лютого 2013 року, ігнорує його обґрунтовані вимоги повернути сплачену їй суму авансу в розмірі 76850.00 грн..

Оскільки укладений 22 березня 2012 року договір, є нікчемним, не відповідає вимогам частини 1 статті 635 ЦК України, відповідно до якої попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі, просила позовні вимоги задовольнити стягнути з ОСОБА_2 на його користь сплачені ним кошти в розмірі 76850 грн. 00 коп.

Також указував, що через неправомірні дії відповідача ОСОБА_2 він потерпів збитки, які виразились в інфляційних втратах та складають 105361.35 грн.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь сплачені ним кошти в розмірі 76850 грн. 00 коп. та 105361,35 грн. збитків через інфляцію, а всього 182211 грн. 35 коп., а також судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 1822.11 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 червня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в розмірі 76850 грн. 00 коп. та 105361,35 грн. збитків через інфляцію, а всього 182211 грн. 35 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд безпідставно тільки пославшись на пояснення ОСОБА_2 в судовому засіданні дійшов до висноку, що сторони фактично не бажали укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будитку та земельної ділянки, а сплачені позивачем відповідачу кошти є ані авансом, ані завдатком, оскільки зазначені обставини ніякими доказами не підтверджені. Водночас, 09.12. 2015 року ОСОБА_2 надала позивачу розписку, якою визнала факт не виконання нею своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 за попереднім договором від 22.03.2012 року та враховуючи ст. 571 ЦК України зобов`язалась у строк до 01 січня 2017 року повернути суму перерахованого їй ОСОБА_1 завдатку та додатково сплатити суму завдатку з урахуванням інфляції на всю суму з дати невиконання нею зобов`язань, тобто з 08.02.2013 року до дня повернення нею всієї суми боргу.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не мала наміру продавати будинок та земельну ділянку, а фактично гроші у ОСОБА_1 брала в борг на лікування. При цьому суд прийшов до висновку, що попередній договір № 22/03/2012 від 22.03.2012 р. не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сплачені позивачем відповідачу кошти не є ані авансом, ані завдатком.

З таким висновком суду не можна погодитися.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судом установлено, що 22.02.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір за умовами якого ОСОБА_2 як продавець та покупець ОСОБА_1 зобов`язувалися в майбутньому в строк, вказаний у пункті 1 договору, укласти і нотаріально посвідчити договір відчуження земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1 договору основний договір відчуження об`єта нерухомості мав бути укладений між відповідачем і позивачем та нотаріально посвідчений в строк до 08 лютого 2013 року. Відповідно до пункту 5 договору для забезпечення виконання договору покупець має надати ОСОБА_2 в рахунок належних з нього за договором відчуження об`єкта платежів, завдаток у розмірі 76850.00 грн. ( а.с. 7-8).

На виконання п. 5 договору 22.03.2012 року ОСОБА_1 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 76850.00 грн. згідно попереднього договору № 22/03/2012 від 22 березня 2012 року, що підтверджується квитанцією № 20 від 22 березня 2012 року ( а.с. 9).

ОСОБА_2 не виконала свій обов`язок і ухилялася від укладення основного договору відчуження об`єкта нерухомого майна, проте не повернула кошти, надані позивачем за укладання договору про відчуження об`єкта - земельної ділянки та житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . 00 грн.

За вимогами ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про но закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін; вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до пункту 5 попереднього договору № 22/03/2012 від 22.03. 2012 року для забезпечення виконання договору покупець має надати ОСОБА_2 в рахунок належних з нього за договором відчуження об`єкта платежів, завдаток у розмірі 76850.00 грн.

На виконання п. 5 договору 22.03.2012 року ОСОБА_1 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 76850.00 грн. згідно попереднього договору № 22/03/2012 від 22 березня 2012 року. В п. 13 даного договору зазначено, що одностороння відмова зі сторони Продавця від виконання своїх зобов`язань за цим договором можлива тільки у випадку повернення Продавцем завдатку, згідно з умовами ст. 571 ЦК України.

Зазначений договір, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчувався.

Отже, за своєю природою та відповідно до ст. 635 ЦК України даний договір є попереднім, а правовідносини сторін випливають з укладеного між ними попереднього договору, правовим наслідком якого є укладення основного договору про купівлю - продаж земельної ділянки та розтошованого на ній житлового будинку.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (стаття 20 ЦК України).

Відповідно до статті 13 ЦПК України , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Подаючи позов, ОСОБА_1 обґрунтував позовні вимоги тим, що за попереднім договором, який не був посвідчений нотаріально, він передав ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 76850.00 грн. в якості завдатку, що за своєю природою був по собі авансом, у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, внаслідок не укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу нерухомого майна ця сума коштів підлягає поверненню.

Отже, позивач хоча і зазначив свій позов, як про застосування наслідків нікчемного правочину, проте фактично обгрунтовує свій позов та просить стягнути з відповідача сплачені ним грошові кошти за попереднім договором від 22 березня 2012 року в якості завдатку, що за своєю природою є авансом та збитки, які виразились в інфляційних витратах в розмірі 1053461.35 грн., та судовий збір.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Встановивши, що між сторонами досягнуто домовленості про купівлю-продаж земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, в рахунок попередньої оплати вартості вказаного майна ОСОБА_1 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_2 76850. 00 грн. та було авансовим платежем за укладання договору про відчуження об`єкта, однак договір купівлі-продажу не був укладений з причин невиконання продавцем своїх договірних зобов`язань, досягнутих між сторонами 22 березня 2012 року при укладенні попереднього договору, тобто передана позивачем відповідачу грошова сума є авансом та підлягає поверненню позивачу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13.

Частиною першою ст. 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Положення частини другої ст. 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.

Цією нормою встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що відповідно до п. 12 договору сторона, яка необгрунтована ухиляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням.

При цьому, в заяві від 09 грудня 2015 року, яка власноруч підписана ОСОБА_2 , остання зобов`язалась повернути ОСОБА_1 кошти в розмірі 76850. 00 грн., які були отриманні нею від останнього за попереднім договором від 22.03.2012 року у строк до 01 січня 2017 року з урахуванням інфляції на всю суму з дати невиконання нею зобов`язань, тобто з 08.02.2013 року і до дати повернення нею вищезазначеної суми ( а.с. 73).

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Установивши, що відповідач не виконала своїх обов`язків по укладенню договору купівлі-продажу житлового будинку, не повернула кошти в розмірі 76850.00 грн., які отримала від ОСОБА_1 в якості авансового платежу за укладання договору про відчуження об`єкта нерухомості, судова колегія приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 інфляційних збитків за період прострочення починаючи з 08 лютого 2013 року ( строк коли ОСОБА_2 зобов`язувалась укласти договір купівлі- продажу нерухомого майна) по червень 2018 року (відповідно до позовних вимог).

Водночас, зазначена сума інфляційних збитків за період з 08 лютого 2013 року по червень 2018 року становить 107013.625 грн. ( 76850.00 грн. х 139.25 % сукупний індекс інфляції).

Оскільки відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, позивач просив стягнути суму інфляційних збитків в розмірі 105361.35 грн., тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача. Загалом сума, яка підлягає стячгненню становить 182211.35 грн. ( 76850.00 + 105361.35).

Доводи заяви представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про пропуск позивачем позовної давності колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Частиною першою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особої дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.1 ст. 267 ЦК України).

В обгрунтування заяви представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 . зазначив, що позивачу ОСОБА_1 стало відомо про порушення його права з 08 лютого 2013 року, оскільки саме тоді відповідач відмовилася від укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, і саме з цього часу необхідно обраховувати трирічний строк позовної давності, що сплив для позивачки не пізніше 09 лютого 2016 року ( а.с. 63).

Однак, з такими доводами заяви погодитись не можна, оскільки вони належними та допустимими доказами не підтверджені, що є обов`язком відповідача в силу приписів ст. 81 ЦПК України.

При цьому, із наявної в матеріалах справи заяви ( розписки) від 09 грудня 2015 року, яка надрукована зі слів ОСОБА_2 , нею прочитана та власноруч підписана вбачається, що остання визнає, що не виконала зобов`язання перед ОСОБА_1 за попереднім договором від 22.03 2012 року та враховуючи ст. 571 ЦК України зобов`язується у строк до 01 січня 2017 року повернути суму перерахованого їй ОСОБА_1 завдатку та додатково сплатити суму у розмірі завдатку грошових коштів з урахуванням інфляції з дати невиконання нею зобов`язань, тобто з 08.02.2013 року і до дати повернення нею всієї суми боргу (а.с. 73).

Отже, власноруч підписана заява ( розписка) ОСОБА_2 від 09.12.2015 року (в межах трирічного строку позовної давності, який почався з 08.02.2013 року) дає апеляційному суду обґрунтовані підстави вважати, що 09 грудня 2015 року відповідач визнала борг та прохала його відстрочення, що свідчить про переривання строку позовної давності саме з цієї дати. Таким чином, звернувшись до суду з позовом про стягнення коштів у серпні 2018 року, ОСОБА_1 не пропустив трирічний строк позовної давності, який в даному випадку сплив у грудні 2018 року.

З огляду на зазначене, правові підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Посилання відповідача на те, що у дійсності вона грошові кошти за попереднім договором в банківській установі на картку не отримувала, а їх отримував ОСОБА_1 , вона не мала бажання на продаж будинку, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки підписавши попередній договір від 22 березня 2012 року ОСОБА_2 підтвердила, що грошову суму в розмірі 76850. 00 грн., як завдаток від вартості об`кта зазначеного в п. 3 цього договору вона погоджується отримати не пізніше ніж 26 березня 2012 року ( пункт 5). 22 березня саме у момент підписання договору відповідно до квитанції № 20 ОСОБА_1 перерахував на картковий рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 76850. 00 грн., як завдаток у формі оплати за попереднім договором від 22.03.2012 року. В квитанції зазначено, що отримувачем зазначених коштів є саме ОСОБА_2 ( а.с. 9).

В суді апеляційної інстанції представеник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не заперечував факт отримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1 в розмірі 76850. 00 грн.

З огляду на зазначене, та враховуючи те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, яким судом не надано належну оцінку оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обгрунтованості, що відповідно до ст. 376 ЦПК є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , а аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції , не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи за подачу позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1822.11 грн. ( а. с. 1), за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2734.50 грн. ( а.с. 84)

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, враховуючи задоволену частину позову, апеляційний суд вважає необхідним стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, пов`язаний з розглядом справи в суді першої інстанції, в розмірі 1822. 11 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 2734.50 грн., а всього 4556.61 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 червня 2019 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину, стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму авансу в розмірі 76850 грн., збитки через інфляцію в розмірі 105361.35 грн., а всього 182211.35 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації судових витрат в розмірі 4556.61 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді: