Житомирський апеляційний суд
Справа №291/533/17 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 33 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 291/533/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного казначейства України, Головного управління державної казначейської служби України в Житомирській області, Бердичівської місцевої прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури та суду

за апеляційною скаргою Бердичівської місцевої прокуратури на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 25 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Рудника М.І. в смт. Попільня,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства та суду перебував під слідством та судом 27 місяців, а саме з 30 серпня 2014 року по 26 листопада 2016 року, просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду на свою користь кошти в розмірі 73404,01 грн. як відшкодування втраченого заробітку; 120,40 грн., як відшкодування понесених витрат; 1126710,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди; 23078,16 грн. для оплати єдиного соціального внеску на суму втраченого доходу, зарахувати період незаконного відсторонення від посади Ружинського селищного голови Житомирської області, яке тривало із 03 вересня 2014 року по 29 червня 2015 року до загального трудового стажу ОСОБА_1 та стягнути понесені судові витрати в розмірі 42370,00 грн.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 25 липня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 73404,01 грн. відшкодування матеріальної шкоди (втраченого заробітку) та 150000,00 грн. відшкодування моральної шкоди; 9000,00 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, Бердичівська місцева прокуратура, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити зменшити розмір стягнутої моральної шкоди із 150000,00 грн. до 73306,00 грн., у задоволенні вимоги про стягнення втраченого заробітку відмовити. Зазначає, що визначаючи розмір моральної шкоди суд не встановив, а позивач в свою чергу не довів, причинного зв`язку погіршення стану здоров`я у зв`язку із перебуванням останнього під слідством та судом. Вважає, що публікації у засобах масової інформації з приводу підозри у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 364, 366 КК України не є ганебними та неправдивими, оскільки такі обставини мали місце на момент їх розміщення. Вказує, що строк перебування під слідством та судом необхідно рахувати до 24.02.2016 року, тобто до винесення ухвали апеляційним судом Житомирської області про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 366 КК України, а факт оскарження в касаційному порядку зазначеної ухвали апеляційного суду не свідчить про те, що ОСОБА_1 продовжував незаконно перебувати під судом. Прокурор не погоджується також із вимогою про стягнення на користь позивача втраченого заробітку, оскільки відсторонення його від посади відбувалося із дотриманням норм кримінально-процесуального закону.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 наводить фактичні обставини справи у поєднанні із їх правовим аналізом на спростування доводів прокуратури, викладених в апеляційній скарзі. Окрім того просить вийти за межі доводів апеляційної скарги та змінити рішення суду, додатково стягнувши з Державної казначейської служби України у визначеному порядку на користь позивача кошти в розмірі 23078,16грн. для оплати єдиного соціального внеску на суму втараченого доходу та 12 870грн. за проведення судово психолдогічної експертизи.

Бердичівська місцева прокуратура подала заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Бердичівської місцевої прокуратури задовольнити в повному обсязі, а клопотання представника позивача, які зазначені у відзиві на апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відносно ОСОБА_1 було внесено 04 лютого 2014 року, відомості до єдиного реєстру досудових розслідувань в кримінальному провадженні № 000001, з правовою кваліфікацією за частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України. (т.1 а.с.69).

30 серпня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. (т.1 а.с.11-13).

Вироком Ружинського районного суду Житомирської області від 02 липня 2015 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України і призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно - господарських та організаційно - розпорядчих обов`язків в органах місцевого самоврядування на строк 3 роки та зі штрафом в розмірі 8500.00 гривень. Визначено стягнути з ОСОБА_1 на користь Ружинської селищної ради завдані збитки в сумі 339900.00 гривень. Залишено арешт, накладений на належний Жарському житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом встановлення заборони на його відчуження. Запобіжний захід обраний обвинуваченому ОСОБА_1 до набрання вироком законної сили, залишено попередній - особисте зобов`язання. Вирішено питання про речові докази (т.1 а.с.34-46).

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 24 лютого 2016 року, вирок Ружинського районного суду Житомирської області від 02 липня 2015 року, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України скасовано, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Заявлений прокурором в інтересах Ружинської селищної ради цивільний позов на суму 339900 гривень - залишено без розгляду (т.1 а.с.53-68).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 24 лютого 2016 року, щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області - без задоволення (т.1 а.с.47-52).

Згідно зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Згідно з ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом ч.5 ст. 5 Конвенції кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема:

- постановлення - виправдувального вироку суду.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

В пунктах 2, 3 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року, зазначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого.

Наявними в матеріалах справи і дослідженими судом доказами достовірно підтверджується, що ОСОБА_1 в період з 30 серпня 2014 року по 13 жовтня 2016 року безпідставно перебував під слідством та судом у статусі підозрюваного та обвинуваченого, вироком по кримінальному провадженню по його обвинуваченню за вчинення інкримінованих злочинів ОСОБА_1 виправдано за недоведеністю, тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача виникло передбачене Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди, завданої йому діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Таке відшкодування зумовлено наявністю виправдувального вироку щодо позивача, а відтак свідчить про незаконність дій представників органів державної влади під час досудового розслідування та суду.

В апеляційній скарзі Бердичівська місцева прокуратура погоджується, що період перебування під слідством та судом ОСОБА_1 у статусі підозрюваного та обвинуваченого необхідно рахувати з 30 серпня 2014 року, проте вважає, що такий період закінчується - 24 лютого 2016 року у день постановлення ухвали Апеляційним судом Житомирської області, якою вирок Ружинського районного суду Житомирської області від 02 липня 2015 року, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України скасовано, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Прокурор вважає, що оскільки судове рішення апеляційного суду набрало законної сили з дня його проголошення (24.02.2016), то саме з цього часу закінчився період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом.

Проте, такі доводи є безпідставними, оскільки прокурор в подальшому наполягав на обвинуваченні ОСОБА_1 у вчинених злочинах, про що свідчить те, що він (прокурор) не погодився з судовим рішенням апеляційного суду та оскаржив його в касаційному порядку, а тому ОСОБА_1 не мав впевненості в тому, що ухвала апеляційного суду про закриття відносно нього кримінального провадження залишиться без змін та продовжував відчувати себе обвинуваченим. А тому період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом тривав до ухвалення судового рішення касаційною інстанцією, якою залишено без задоволення касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області - 13 жовтня 2016 року.

Саме до такого висновку дійшов суд першої інстанції, зіславшись у своєму рішенні на матеріали справи, у яких містяться повідомлення про підозру від 20.08.2014 та ухвала ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.10.2016 (сторінка 10 судового рішення (т.3 а.с.189).

Зазначення судом першої інстанції дати закінчення перебування ОСОБА_1 під слідством та судом - 26.11.2016 дати набрання чинності ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 18.11.2016 про зняття арешту із житлового будинку позивача на правильність висновків місцевого суду не впливає, оскільки судом визначено моральну шкоду у розмірі більшому, ніж передбачено ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Так, суд першої інстанції відповідно до наведеної норми Закону обрахував відшкодування у розмірі 112 671грн (27 міс. х 4173(мін з/пл) та дійшов висновку про стягнення моральної шкоди на користь позивача в розмірі 150 000грн.

Визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди колегія суддів вважає обґрунтованим та не знаходить підстав для його зменшення та задоволення апеляційної скарги Бердичівської місцевої прокуратури.

Так, відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Оскільки факт та період безпідставного перебування ОСОБА_1 під слідством та судом достовірно встановлений, тому що відносно нього проводилося досудове розслідування, судом розглядалася кримінальна справа та весь цей період щодо позивача діяв запобіжний захід, тому суд вважає обґрунтованими доводи позову про те, що довготривале перебування в статусі підозрюваного та обвинуваченого негативно вплинуло на звичайний спосіб життя ОСОБА_1 , призвело до погіршення його стану здоров`я, репутації серед колег та знайомих, ускладнило можливість підтримувати нормальні життєві зв`язки, а тому висновок суду першої інстанції про часткове задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди є правильним.

Як роз`яснено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У п. 14 зазначеної постанови судам роз`яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням представника позивача в цивільній справі було проведено судово-психологічну експертизу та висновком експерта від 27.12.2018 №1545/18-25 встановлено, що ОСОБА_1 завдані моральні страждання (заподіяно моральну шкоду), грошова компенсація яких може становити від 139,5 до 279 мінімальних заробітних плат на момент винесення рішення суду (т.2 а.с.83-93).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 110 ЦПК України, не взяв до уваги вказаний висновок експерта в частині визначення еквіваленту моральної шкоди, вважаючи, що зазначений розмір є таким, що не відповідає вимогам поміркованості, виваженості, розумності і справедливості та є значно завищеним.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його законним та обгрунтованим.

Оскільки суд першої інстанції не врахував зазначений доказ (висновок експерта), тому обгрунтовано відмовив позивачу у стягненні витрат за проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 12 870грн.

З огляду на наведене доводи представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу з цього приводу є безпідставними. До того ж позивач не оскаржував судове рішення у апеляційному порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у випадку незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

За наведеного є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення втраченого заробітку за час його відсторонення від посади голови селищної ради, а доводи апеляційної скарги у цій частині колегією суддів відхиляються.

Сума втраченого заробітку позивача визначена відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», інших виплат в цій частині Закон не передбачає.

В решті рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому не є предметом перегляду в апеляційному порядку.

Нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Разом з тим апеляційний суд задовольняє клопотання позивача про стягнення з Державного казначейства України на його користь 4 000грн. за надання йому правничої допомоги в апеляційному суді.

Зазначене узгоджується зі ст. 137 ЦПК України.

На підтвердження понесених витрат позивачем надано Додаток №4 до договору №0101/18 про надання правничої допомоги від 01.01.2018 адвокатом Гудзь О.В., Акт №23/10 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 23.10.2019 та банківську квитанцію від 23.10.2019 про сплату коштів ОСОБА_1 на рахунок адвоката Гудзь О.В. в сумі 4 000грн.

Враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для позивача, колегія суддів вважає заявлену до стягнення суму витрат на професійну правничу допомогу обґрунтованою.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Бердичівської місцевої прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 25 липня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді в розмірі 4000грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.10.2019.

Головуючий Судді