Справа № 487/6997/19 Головуючий суду першої інстанції Сухаревич З.М.
Провадження № 22-ц/812/1750/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2019 року, постановлену під головуванням судді Сухаревич З.М., в приміщенні цього ж суду, про відмову у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 , з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, аліментів на утримання їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2019 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини згідно з п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, оскільки заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст. 161 цього Кодексу.

При цьому місцевий суд виходив із того, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Між тим, із заяви ОСОБА_1 місцевим судом було встановлено, що стягувач просила стягнути з боржника на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ј частки заробітку (доходу), не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, отже така вимога не відповідає вимогам, зазначеним у п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

До того ж місцевим судом було зазначено, що правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що з одного боку, вони є правом, а з іншого боку обов`язком і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

Таким чином, за висновком місцевого суду, необхідною передумовою виникнення права батьків на отримання аліментів на утримання дитини є її проживання з цим із батьків. Проте, заявник не надала доказів проживання з нею дитини та окремого проживання батька дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що в частині вимоги про стягнення аліментів в розмірі ј з усіх видів заробітку (доходу) на одну дитину, не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 процентів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, (яка зокрема не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України), щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви до досягнення повноліття - судовий наказ просто міг бути не виданий, а повинен бути виданий в частині, що відповідає вказаній нормі Закону.

До того ж судом як підставу для відмови у видачі судового наказу зазначено, ненадання доказів проживання з нею дитини та окремого проживання батька дитини. Між тим, за її думкою, питання обов`язкового окремого проживання батька дитини є спірним. Так, вона зазначила в заяві про видачу судового наказу місце реєстрації ОСОБА_2 : с. Добре, Вільшанський район, Кіровоградської області та зазначила, що він проживає за тією ж адресою, що і вона із сином. Однак, проживання боржника за цією адресою не значить, що він надає кошти на утримання сина.

Крім того, посилаючись на надання заявницею доказів проживання дитини саме з нею, суд не зазначає, які саме докази вона повинна надати.

До того ж скаржниця зазначала, що відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність обґрунтованість судового рішення в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей суд першої інстанції виходив з того, заявлені позовні вимоги не відповідають вимогам ст. 161 ЦПК України, а саме п. 4 ст. 161 ЦПК України, оскільки заявник просить аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ј частки заробітку (доходу), не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження, що дитина проживає разом з нею, а відтак перебуває на її утриманні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з огляду на таке.

Наказне провадження - це спрощена форма захисту прав і інтересів кредитора, чиї вимоги до боржника засновані на беззаперечних документах. Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України встановлено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог статті 163 ЦПК України.

Частиною 2 ст. 163 ЦПК України встановлені вимоги щодо змісту заяви про видачу судового наказу, а саме: в заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб-громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

При формулюванні вимог заявник просив суд стягнути з боржника аліменти на неповнолітню дитину у розмірі ј частки заробітку (доходу), не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже за змістом викладених вимог ОСОБА_1 просила стягнути аліменти у розмірі ј частки заробітку (доходу) боржника, при цьому не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте таке формулювання не відповідає вимогам, викладеним в ч. 4 ст. 161 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що в частині вимог про стягнення аліментів в розмірі не менше 50 процентів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, судовий наказ судом міг бути й не виданий, а виданий тільки в іншій частині вимог, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на таке.

За приписами ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд не можливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Суд першої інстанції правильно визначив, що заявлені вимоги взаємопов`язані між собою, оскільки стосуються розміру аліментів на утримання малолітньої дитини, а з урахуванням спрощеної форми захисту прав та інтересів заявника, суд позбавлений можливості з`ясувати ці питання у ОСОБА_1 , а з огляду на диспозитивність цивільного судочинства суд не може самостійно обирати чи не розглядати заявлений розмір аліментів.

До того ж районний суд правильно зазначив в ухвалі, що заявник не зазначила докази, на яких ґрунтуються вимоги заявника, зокрема, що дитина проживає та перебуває на утриманні матері. Між тим, відповідно до приписів ст. 163 ЦПК України це є обов`язком ОСОБА_1 , яка звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу.

При цьому твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції повинен був в ухвалі зазначити, які саме докази вона повинна надати, є безпідставними та не ґрунтуються на нормах закону.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції висловився про обґрунтованість заявлених стягувачем вимог, що відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України є неприпустимим також є безпідставними, оскільки суд не розглядав по суті заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу, а відмовив в цьому.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у видачі судового наказу. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2019 року.