Номер провадження 2/754/508/19
РІШЕННЯ

Іменем України

21 жовтня 2019 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання: Козловець К.П., Базік А.В.

за участю представника позивача Могилян Л.В .

за участю представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яка дії в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_12 , третя особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган місцевого самоврядування Деснянська районна в м.Києві державна адміністрація про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва під головуванням судді Клочко І.В. від 28.08.2015 відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою вільністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

24.09.2015 в судовому засіданні під головуванням судді Клочко І.В. залучено в якості співвідповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , також залучено в якості третьої особи Службу у справах дітей Деснянської РДА.

19 жовтня 2015 представником позивача були уточнені позовні вимоги, які були прийняті судом під головуванням судді Клочко І.В.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05.02.2016 суддя Клочко І.В. заявила самовідвід по цивільній справі №754/12243/15ц.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2016, вищезазначена справа за єдиним унікальним номером 754/12243/15-ц, передана судді ОСОБА_15 у зв`язку з ухвалою про самовідвід судді Клочко І.В.

Згідно із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2016, вищезазначена справа за єдиним унікальним номером 754/12243/15-ц, передана судді ОСОБА_16 у зв`язку з звільненням судді ОСОБА_15 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва під головуванням судді ОСОБА_16 від 07.10.2016 зазначену вище цивільну справу прийнято до свого провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва під головуванням судді ОСОБА_16 від 20.04.2017, ОСОБА_2 в задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовлено.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2019, справа за єдиним унікальним номером 754/12243/15-ц, передана судді Бабко В.В. у зв`язку з звільненням судді ОСОБА_16 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18.01.2019 під головуванням судді Бабко В.В. прийнято справу 754/12243/15-ц до провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11.05.2019 заяву представника відповідача ОСОБА_2 задоволено та витребувано з Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві інформацію стосовно наявності права власності на нерухоме майно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 крім квартири АДРЕСА_1 .

08.07.2019 до суду надійшли пояснення від Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, відповідно до яких зазначили, що позбавлені можливості виконати ухвалу суду від 11.05.2019.

Відповідно до уточненої позовної заява, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 29 березня 2007 року між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого по всім правам та обов`язкам є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», був укладений Кредитний договір № 041.-007/047/2007. Кредитний договір № СNL-007/047/2007 від 29 березня 2007 року складається з двох частин, які нерозривно пов`язані між собою. Згідно з Кредитним договором, а також на підставі Кредитної заявки ОСОБА_4 від 29 березня 2007 року, Банк надав кредит в сумі 100000,00 (сто тисяч) доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № РСL-007/047/2007 від 29 березня 2007 року. Банком зобов`язання за договором виконались, а саме відповідачу надались кредитні кошти. Відповідач порушив умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 травня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором №РСL-007/047/2007 від 29 березня 2007 року в сумі 140 347,37 доларів США, що еквівалентно 727 234,47 гривень; сума несплачених відсотків за користування кредитом, яка розрахована за період з 29.12.2008 по 12.12.2012 і складає 49 363,45 доларів США, що еквівалентно 394 562,06 гривень. Станом на дату звернення до суду з даним позовом відповідачем не було погашено означену заборгованість в самостійному порядку. У зв`язку з викладеним позивач просить суд: звернути стягнення на підставі Договору іпотеки № PCL-007/047/2007 від 29 березня 2007 року на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 007/047/2007 від 29 березня 2007 року в сумі 113164,53 доларів США, що еквівалентно 2497108,10грн та пені за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 9115767,76грн, що разом становить 11620875,86грн шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову цін на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведення суб`єктивної оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_6 , які зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 ; зобов`язати Орган місцевого самоврядування Деснянську районну в м.Києві державну адміністрацію зняти з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1 , наступних громадян: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 ,; ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_6 .

10.05.2018 до суду надійшов відзив від представника відповідачів ОСОБА_2 , відповідно до якого зазначено, що по-перше в позові відсутні належні і допустимі докази отримання відповідачами письмових Вимог від позивача про звільнення житлового приміщення, а тому строк на добровільне звільнення цього приміщення не почався. Позивач 24.05.2013 направляв ОСОБА_4 , ОСОБА_5 досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором з описом, а не про звільнення квартири, але відсутнє рекомендоване повідомлення про вручення досудової вимоги відповідачам. По-друге відповідачі не надали згоди на звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку з квартири. По-третє квартира в якій проживають відповідачі була передана в іпотеку для забезпечення повернення кредиту в іноземній валюті і використовується відповідачами як місце постійного проживання, вона не може бути примусово стягнута в рахунок погашення кредитного боргу. Крім того в даній квартирі проживають малолітні діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Альтернативного житла, в якому могли б проживати діти, немає. Крім того, з 07.06.2014 ропо сьогоднішній час діє Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами. У зв`язку з викладеним вище представники відповідачів просять суд відмовити у позові в повному обсязі.

Представник позивача - Могилян Л.В. в судових засіданнях підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 10.10.2019 в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує.

Представники відповідача - ОСОБА_18 та ОСОБА_3 в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, посилаючись на докази які містяться у відзиві. 10.10.2019 в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представників відповідачів, заперечують проти позовних вимог та просять суд відмовити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судові засідання не з`явились, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, однак судові повістки від відповідачів повернулися до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання».

Представник третьої особи - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністраціїв судові засідання на з`явились, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи та просили взяти до уваги при ухваленні рішення інтереси дітей.

Представник третьої особи - Орган місцевого самоврядування Деснянська районна в м.Києві державна адміністрація в судові засідання на з`явились, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 та відповідно до статей 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг України» прийняло сукупність прав вимог за кредитним договором СNL-007/047/2007 від 29 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та договором забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на іпотечне майно.

Отже, 29 березня 2007 року між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого по всім правам та обов`язкам є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», був укладений Кредитний договір № СNL-007/047/2007.

Згідно із Кредитного договору, а також на підставі Кредитної заявки ОСОБА_4 від 29 березня 2007 року, отримала від Банку кредит в сумі 100000,00 (сто тисяч) доларів США на споживчі цілі.

Відповідно до пункту 1.1. Банк надає Позичальнику Кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині №1 цього Договору, а Позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому Договорі.

Згідно із кредитного договору № СNL-007/047/2007 дата остаточного повернення кредиту 29 березня 2017 рік.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24.11.2000, видане Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_4 та членам сім`ї, а саме ОСОБА_5 в рівних долях.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором від 29 березня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № РСL-007/047/2007 від 29 березня 2007 року.

Відповідно до пункту 1.1. договору іпотеки, для забезпечення повного і своєчасного виконання Боржником боргових зобов`язань, іпотекодавці надають іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно із пункту 2.1 договору іпотеки, за договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платежів зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеного протягом терміну його дії.

Договір іпотеки передбачає задоволення вимог іпотекодержателя із вартості предмета іпотеки, у п.6.1 зазначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задовольняє такі вимоги: всі боргові зобов`язання, не сплачені боржником, і стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п.6.3 договору іпотеки, обраний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, права іпотекодержателя звернутися до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України; право сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки; п.6.4. передбачає, що іпотекодержатель має право самостійно обрати шляхи позасудового врегулювання, а саме які перелічені в договорі іпотеки у пунктах 6.4.1., 6.4.2., 6.5 та 6.6.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України, передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зокрема, частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Стаття 7 Закону України "Про іпотеку", передбачає, що за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Як установлено судом, Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 травня 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором № РСL-007/047/2007 від 29 березня 2007 року в розмірі 140 347,37 доларів США, що еквівалентно 727 234,47 гривень; сума несплачених відсотків за користування кредитом, яка розрахована за період з 29.12.2008 по 12.12.2012 і складає 49 363,45 доларів США, що еквівалентно 394 562,06 гривень; пеня за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 727 234,47грн.

Станом на дату звернення позивача до суду з позовом про звернення стягнення та виселення, відповідачем ОСОБА_4 не було погашено зазначену заборгованість, рішення суду від 30 травня 2013 року не виконано.

З матеріалів справи убачається, що 24.05.2013 позивач направляв ОСОБА_4 , ОСОБА_5 досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, однак в матеріалах справи відсутнє повідомлення про вручення вимоги відповідачам. 12.05.2014 позивач направляв відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вимогу про виселення, однак в матеріалах справи також відсутнє повідомлення про вручення вимоги відповідачам.

Відповідно до розрахунку заборгованості, який наданий позивачем, заборгованість відповідача ОСОБА_4 станом на 20.08.2015 становить 11612875,86грн з яких: тіло кредиту в розмір 90983,92дол. США, що еквівалентно 2007666,92грн за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, заборгованість за процентами в розмірі 22180,61дол. США, що еквівалентно 489441,18грн за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 9115767,76грн.

Згідно із частини першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Стаття 39 Закону України "Про іпотеку", пердбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Однак, суд зауважує, що квартира АДРЕСА_1 , виступає як забезпечення зобов`язань громадянки України ОСОБА_4 за споживчим кредитом наданим в іноземній валюті, яка використовується як місце постійного проживання позичальника та її сім`ї, а тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07.06.2014.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Судом установлено, що відповідачі використовують нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , як єдине майно для постійного проживання, альтернативного житла, в якому могли б проживати відповідачі з дітьми немає. Згоди на відчуження спірної квартири власниками не надавалося, оскільки у них не знаходиться у власності інше нерухоме житлове майно.

Згідно із постанови Верховного суду від 30 січня 2019 року у справі №759/21009/13-ц, провадження №61-22549 св18 вказано, що оскільки кредит позичальнику був наданий в іноземній валюті-доларах США, тому, враховуючи положення Закону України " Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті ", на квартиру, яка використовується відповідачами як місце постійного проживання, та окрім якої в них у власності немає іншого нерухомого майна, тому не може бути звернуто стягнення у рахунок погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991, в якій встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Згідно із ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Правочини, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до ч. 2,3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Тобто, вчинення правочину щодо житлових приміщень, у яких проживають діти, без дозволу органу опіки та піклування, відсутність якого тягне за собою нікчемність правочину, а вирішальне значення має обставина фактичного проживання дітей у житловому приміщенні на момент укладення договору іпотеки.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 Ж К Української PCP після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української PCP установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української PCP.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.

Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України», (заява№39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української PCP, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Тому суд зауважує, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української PCP.

У постанові від 31 жовтня 17 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18 Велика палата Верховного Суду дійшла висновку, що правова позиція Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української PCP, викладена у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731 цс 16, є законною і обґрунтованою, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки відповідачів неможливо виселити з указаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Закону України «Про охорону дитинства», Законом України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, Сімейним Кодексом України, стаття 109 ЖК УРСР, статтями 6, 11, 626, 627, 629, 638, 203 ЦК України, статтями 7, 10, 76-81, 141, 244-245, 247, 259, 263-265, ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позовіТовариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яка дії в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_12 , третя особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган місцевого самоврядування Деснянська районна в м.Києві державна адміністрація про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити повністю.

Судові витрати покладаються на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», , адреса місцезнаходження: м.Київ, вулиця Фізкультури, буд. 28-Д.

Відповідач 1: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач 2: ОСОБА_5 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач 3: ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач 4: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач 5: ОСОБА_11 , яка дії в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_12 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, місце знаходження: м. Київ, проспект Маяковського, 21-Г.

Третя особа: Орган місцевого самоврядування Деснянська районна в м.Києві державна адміністрація, місце знаходження: м. Київ, проспект Маяковського, 29.

Повний текст рішення складено та підписано 21.10.2019, відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко