Справа № 1301/108/2012 Головуючий у 1 інстанції: Посисень Л.М.
Провадження № 22-ц/811/1513/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 , представника стягувача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 25 січня 2012 року, постановлену в складі головуючого - судді Посисень Л.М., у справі за поданням начальника відділу державної виконавчої служби Бориславського міського управління юстиції Львівської області Бачинського Антона Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и л а:

30 грудня 2011 року начальником відділу державної виконавчої служби Бориславського міського управління юстиції Львівської області Бачинським А.В. подано у суд подання про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов"язань. Подання мотивовано тим, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Бориславського міського управління юстиції Львівської області перебуває зведене виконавче провадження виконавче провадження № 1030/10, з приводу примусового виконання виконавчого листа, справа № 2-280, виданого 10.06.2010 року Бориславським міським судом Львівської області, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 52 514 грн. 00 коп., та виконавче провадження №912/11, з приводу примусового виконання виконавчого листа, справа № 2-350, виданого 22.08.2011 року Бориславським міським судом Львівської області, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредитБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 77 244 грн. 59 коп.

З приводу пред`явлених на виконання наведених вище виконавчих документів, 24 вересня 2010 року та 19 вересня 2011 року, винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, копію яких, скеровано сторонам, та якими зобов`язано боржника добровільно, у встановлений строк, виконати рішення суду. В зв`язку з тим, що боржником в добровільному порядку не виконано рішення Бориславського міського суду Львівської області, 01 жовтня 2011 року та 27 вересня 2011 року винесено постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в дохід державного бюджету в сумі 5 251 грн. 40 коп. та в сумі 7 724 грн. 45 коп.

За місцем проживання боржника ОСОБА_1 , в квартирі АДРЕСА_1 , майно, яке б належало боржникові на праві власності, та на яке було б слід звернути стягнення належної суми боргу на користь стягувачів, не виявлено. Крім цього, встановлено, що боржник ОСОБА_1 перебуває за кордоном. Станом на 28 грудня 2011 року наведені вище рішення Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 не виконані, хоча про наявність виконавчих документів суду на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Бориславського міського управління юстиції Львівської області їй відомо від її родичів, які проживають за цією ж адресою, та яких було поставлено щодо цього до відома державним виконавцем. Боржник ухиляється від виконання рішень суду, заборгованість на користь стягувачів не сплачує, в її діях вбачається ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нею рішенням Бориславського міського суду Львівської області, що є підставами для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 25 січня 2012 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 Тимчасово у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов`язань щодо виконання виконавчого листа, справа № 2-280, виданого 10.06.2010 року Бориславським міським судом Львівської області, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 52 514 грн. 00 коп., та виконавчого листа, справа № 2-350, виданого 22.08.2011 року Бориславським міським судом Львівської області, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредитБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 77 244 грн. 59 коп.

Не погоджуючись з даною ухвалою, ОСОБА_1 оскаржила таку в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі покликається на те, що дана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Вказує на те, що державним виконавцем не було подано до суду жодного доказу, який би підтвердив ту обставину, що вона ухиляється від виконання зобов`язань, не надано доказу того, по боржник має паспорт громадянина України для виїзду за кордон і ту обставину, що боржник має необхідність, чи бажання виїхати за кордон і таким чином ухилитися від реального виконання зобов`язання. Необхідність обмежувати право виїзду за кордон взагалі відсутня, оскільки накладено арешт на майно та кошти боржника, заборона відчуження рухомого та нерухомого майна, яке може бути безперешкодно реалізоване в порядку передбаченому законодавством.

Просить ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 25 січня 2012 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

В силу ч.ч.3 та 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Аналогічно було передбачено ч.ч.3 та 4 ст. 2 ЦПК України в редакції Закону № 1618-IV від 18 березня 2004 року, яка була чинною на час розгляду питання, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Отже, суд першої інстанції повинен був застосовувати закон, який діяв на час розгляду питання про обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України, тобто закон, який діяв на час постановлення оскаржуваної ухвали.

При розгляді справи в суді першої інстанції суд керувався приписами ЦПК України в редакції 2004 року, на відповідність яким перевіряється оскаржувана ухвала судом апеляційної інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Бориславського міського управління юстиції Львівської області перебуває зведене виконавче провадження виконавче провадження № 1030/10, з приводу примусового виконання виконавчого листа, справа № 2-280, виданого 10.06.2010 року Бориславським міським судом Львівської області, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 52 514 грн. 00 коп., та виконавче провадження № 912/11, з приводу примусового виконання виконавчого листа, справа № 2-350, виданого 22.08.2011 року Бориславським міським судом Львівської області, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредитБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 77 244 грн. 59 коп.

На підтвердження вимог, викладених у поданні, державним виконавцем додано постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №21558572 та ВП «№21558573 та постанову про стягнена з боржника виконавчого збору ВП №21558572 та два виконавчі листи №20280/2010, №2-350/2011.

Задовольняючи подання начальника відділу ДВС Бориславського МУЮ Львівської області Бачинського А.В., суд першої інстанції виходив з того, що наявність у боржника ОСОБА_1 невиконаного зобов`язання, покладеного на неї рішенням суду, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Повноваження суду першої інстанції при вирішенні цивільних справ визначені Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до статті 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено тільки законом.

Згідно статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, і які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Порядок вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України на час його вирішення було врегульовано положеннями ст. 377-1 ЦПК України в редакції Закону № 1618-IV від 18 березня 2004 року, яка була чинною до 15 грудня 2017 року. Зазначену редакцію ЦПК України доповнено статтею 377-1 згідно із Законом № 2677-VI від 04.11.2010 року «Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)», який набрав чинності з 08 березня 2011 року (Згідно пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень цей Закон набирає чинності через 90 днів з дня його опублікування; опублікований 08.12.2010 р.)

За змістом частини першої статті 377-1 ЦПК України в редакції Закону № 1618-IV від 18 березня 2004 року питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на той час) державний виконавець на час звернення до суду із поданням був наділений правом у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов`язання за рішенням.

За змістом частини 2 та пункту 5 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в» їзду в Україну громадян України» в редакції Закону, яка діяла з 09.03.2011 року (тобто на час внесення подання державним виконавцем) громадянинові України, який має паспорт (для виїзду за кордон), може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Таким чином, процедура обмеження у праві виїзду боржника була передбачена ЦПК України, а підстави - Законами України «Про виконавче провадження» та «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

За своїм змістом словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконаних зобов`язань, а за наявності факту ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належало з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Так, суд першої інстанції не досліджував матеріали виконавчого провадження, не з`ясував, чи отримувала ОСОБА_1 копії постанов про відкриття виконавчого провадження; чи мала ОСОБА_1 можливість із урахуванням часу отримання таких постанов виконати в добровільному порядку рішення суду; чи здійснювався державним виконавцем вихід на місцевість із перевіркою знаходження ОСОБА_1 за місцем проживання, вказаного у виконавчому листі; чи ухилялась боржник від вчинення виконавчих дій, і в залежності від встановленого не прийняв законне і обґрунтоване рішення, здійснивши передчасний висновок про наявність підстав для застосування тимчасового обмеженняу праві виїзду за кордон.

Виходячи із досліджених у судовому засіданні доказів у суду першої інстанції не було правових підстав для обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1

ВДВС Бориславського МУЮ у Львівській області суду апеляційної інстанції будь-яких доказів які б спростовували доводи апеляційної скарги не подало.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Відповідно до ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції порушенонорми матеріального та процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 25 січня 2012 року скасувати, в задоволенні подання начальника відділу державної виконавчої служби Бориславського міського управління юстиції Львівської області Бачинського А.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов"язань у зведеному виконавчому провадженні № 1030/10 - відмовити.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 25 січня 2012 року скасувати та постановити нову, якою в задоволенні подання начальника відділу державної виконавчої служби Бориславського міського управління юстиції Львівської області Бачинського А.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов"язань у зведеному виконавчому провадженні № 1030/10, з приводу примусового виконання виконавчого листа, справа № 2-280, виданого 10.06.2010 року Бориславським міським судом Львівської області, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 52 514 грн. 00 коп., та виконавчого листа № 2-350, виданого 22.08.2011 року Бориславським міським судом Львівської області, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 77 244 грн. 59 коп. - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.