ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/703/18 Головуючий суддя І інстанції Ульяніч І. В.
Провадження № 22-ц/818/5036/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Мухатаєва Б.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 24 липня 2019 року, ухвалене в складі головуючого судді Ульяніч І.В., по цивільній справі за заявою Харківської міської ради, заінтересовані особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою,

встановив:

07 лютого 2018 року Харківська міська рада звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова із заявою про визнання спадщини відумерлою.

Заява обґрунтована тим, що 2/3 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , на даний час на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого 16.05.1953 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 3-ю ХДНК; а 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.04.1992 12-ю ХДНК, належить на праві власності ОСОБА_3 .

Відумерлою частиною Харківська міська рада вважає вищевказану 2/3 частину домоволодіння, оскільки її не прийняли спадкоємці за заповітом, а ОСОБА_3 рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 було відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на цю частку в порядку спадкування за законом.

Заявник посилався на ст. 1277 ЦК України, згідно якої у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради Скидан М.А. просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необгрунтоване, висновки суду не відповідають матеріалам справи,судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказано, що згідно копії спадкової справи № 133/1992, отриманої на підставі ухвали суду від 28.10.2018 року про витребування доказів з Харківського обласного державного нотаріального архіву, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась ОСОБА_1 . Заява була подана нею 17.01.1992 року, посвідчена нотаріусом П`ятої державної Львівської нотаріальної контори та спрямована в Харківську державну нотаріальну контору. 17 квітня 1992 року (вже після закінчення строку на прийняття спадщини або відмови від неї) ОСОБА_3 подала заяву про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину та просила залишити відкритими 2/3 частини спадкового майна за іншими спадкоємцями. Згідно копії заповіту залишеного на випадок смерті ОСОБА_2 , він заповів усе своє майно своїм дітям в рівних частинах кожному ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 „ ОСОБА_3 . На підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 17.04.1992 року за ОСОБА_3 було визнано право на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , а також грошей вкладу.

У даній справі є преюдиціальним чинне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 по справі № 645/4473/16-ц, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання права власності на 2/3 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 після померлого ОСОБА_2 було відмовлено в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Харківської міської ради, за відсутності зацікавленої особи, належним чином повідомленої про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки визначена заповітом спірна спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, яку не прийняв жодний зі спадкоємців за заповітом, на підставі відповідної заяви вчасно прийняла спадкоємець за законом - його донька ОСОБА_3 , внаслідок чого спірна спадщина до держави з 1992 року не перейшла, тому не може бути визнана відумерлою та перейти у власність громаді в особі Харківської міської ради.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Власник спірної 2/3 частини домоволодіння ОСОБА_2 заповів усе своє майно своїм дітям, в рівних частинах кожному: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Згідно копії спадкової справи № 133/1992, отриманої на підставі ухвали суду від 28.10.2018 року про витребування доказів з Харківського обласного державного нотаріального архіву, - із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась лише ОСОБА_1 . Заява була нею вчасно подана 17.01.1992 року до нотаріуса П`ятої державної Львівської нотаріальної контори та спрямована в Харківську державну нотаріальну контору. В даній заяві ОСОБА_3 зазначала, що після смерті її батька ОСОБА_2 залишилась спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та грошовий вклад, спадщину вона приймає. Зазначила також інших спадкоємців ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с. 130).

Таким чином, уся вищевказана спадщина спадкоємцем ОСОБА_3 була прийнята без додаткових умов або застережень.

17 квітня 1992 року (вже після закінчення строку на прийняття спадщини або відмови від неї) ОСОБА_3 подала заяву про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину, у якій просила залишити відкритими 2/3 частини спадкового майна за іншими спадкоємцями. Згідно наявних в матеріалах спадкової справи копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , її батьком зазначений - ОСОБА_2 . Згідно свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладеним 20.01.1960 року, після одруження дружині присвоєно прізвище ОСОБА_3 . Згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 17.04.1992 року за ОСОБА_3 було визнано право на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , а також грошового вкладу.

Виходячи з наведених обставин, які підтверджуються наявними у справі доказами, судом було правильно встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла лише його донька ОСОБА_3 , інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звертались. Від спадщини ОСОБА_3 не відмовлялась.

Як правильно встановив суд, спірна спадщина відкрилася під час дії ЦК УРСР 1963р.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, Правила книги шостої чинного Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01.01.2004.

При цьому правила статті 1277 Цивільного кодексу України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року, тобто раніше 01 січня 2003 року.

Оскільки ОСОБА_3 прийняла спірну спадщину 17.01.1992, суд першої інстанції відповідно до наведеної норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК правильно застосував до спірних правовідносин норми ЦК УРСР щодо порядку прийняття спадщини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно статей 525, 526 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу.

Відповідно до статті 529-530 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини зазначено, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР (1963 року) визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Частиною 2 ст.553 ЦК Українив редакції 1963 року вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Як правильно встановив суд першої інстанції, і ці обставини доводами скарги не спростовуються, ОСОБА_3 внаслідок подання до нотаріуса відповідної заяви вчасно і без застережень прийняла усю спадщину, у тому числі ті 2/3 частки спірного домоволодіння, що не було прийнято іншими спадкодавцями.

Згідно ст. 554 ЦК УРСР 1963р. у в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Правила цієї статті не застосовуються до випадків, коли спадкоємець відмовився від спадщини на користь іншого спадкоємця, держави чи державної, кооперативної або іншої громадської організації (стаття 553 цього Кодексу) або коли замість спадкоємця, який відпав, призначено іншого спадкоємця.

У ст. 555 ЦК УРСР зазначено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування ; якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві.

Як роз`яснено судам в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини першої статті 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави в силу закону. Однак, по справі не встановлено визначене у п. 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР для переходу права власності на спірні 2/3 частини домоволодіння до держави.

Судовим розглядом встановлено, що згідно наявної в матеріалах копії рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 року по розгляду іншої цивільної справи № 645/4473/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради про визнання права власності на 2/3 частини будинку в порядку спадкування та за зустрічною позовною заявою Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_10 про визнання власності на 2/3 частини домоволодіння за територіальною громадою м. Харкова, в особі Харківської міської ради у задоволенні первісного та зустрічного позовів було відмовлено (а.с.5-7)

Згідно ухвали Апеляційного суду Харківської області від 18.06.2018 року при перегляді апеляційною інстанцією даного рішення суду, рішення суду від 12.12.2017 року було змінено, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено. В мотивувальній частині ухвали Апеляційний суд Харківської області зазначив, що суд першої інстанції не визначив повне коло спадкоємців померлого ОСОБА_2 , не залучив їх як відповідачів до участі у справі та не дослідив, хто з них прийняв спадщину.

Для з`ясування питання прийняття чи не прийняття спадкоємцями спадщини, судом була витребувана завірена копія спадкової справи, заведена після смерті ОСОБА_2

В результаті її дослідження судом було безспірно встановлено, ОСОБА_3 вчасно подала заяву про прийняття спадщини, без застережень і умов? до якої належить й спірна 2/3 частина домоволодіння. Той факт, що у заяві від 17 квітня 1992 року про отримання свідоцтва про спадщину зазначено, що 2/3 частини спадкового майна залишаються відкритими не свідчить про відмову спадкоємця ОСОБА_3 від спадщини, яка їй належить за законом внаслідок неприйняття спадщини у вигляді 2/3 частини домоволодіння іншими спадкоємцями за заповітом, з урахуванням того, що після спливу шести місяців після відкриття спадщини, яка вже була прийнята ОСОБА_3 , така відмова є нікчемною.

Відповідно до ч.ч. 4, 7 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Як вбачається з вказаного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 року відмова у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 2/3 частини будинку в порядку спадкування ґрунтується лише на правовому висновку про недоведеність ОСОБА_3 юридичного факту прийняття спадщини. Оскільки за своїм змістом це є лише правовою оцінкою наданих до справи доказів, а не встановлення визначених у ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставинам (юридичних фактів) щодо передбачених у законі підстав для набуття у власність спадщини, тому колегія суддів відхиляє доводи скарги про преюдиціальне значення по цій справі згаданого рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 року по справі № 645/4473/16-ц.

Доводи апеляційної скарги та заяви про те, що правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно мають застосовуватися до спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2003 року та не була прийнята ніким із спадкоємців, також відхиляються судом за недоведеності факту неприйняття.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги не спростовують його висновки, які відповідно до ст.ст. 89, 264 ЦПК України належним чином вмотивовані, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись 268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.