ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 645/9573/15-ц

провадження № 22-ц/818/2701/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

представник відповідача: ОСОБА_4 ,

відповідач: ОСОБА_5 ,

відповідач: ОСОБА_6 ,

відповідач: ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення відсотків за договором позики, трьох процентів річних і неустойки, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в особі її представника ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2016 року в складі судді Федорової О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення відсотків за договором позики, трьох процентів річних і неустойки.

Позов мотивований тим, що 13.08.2003 року між ним та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали від нього позику у розмірі 6860 доларів США, яку зобов`язались повернути позивачеві не пізніше 13 серпня 2005 року у порядку та в строки, визначені Додатком № 1 до Договору позики. У забезпечення виконання відповідачами зобов`язань за договором позики, цього ж дня між позивачем та ОСОБА_7 укладений договір поруки, відповідно до якого останній поручився перед ОСОБА_1 за повернення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 одержані ними у позику грошові кошти. В порушення умов договору відповідачі не виконали своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення позивачеві грошових коштів, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та 06 грудня 2011 року за результатами розгляду цивільної справи № 2029/2-656/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , з-я особа - ОСОБА_8 , про стягнення суми боргу і звернення стягнення на предмет застави, за позовом 3-ї особи ОСОБА_8 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , з-я особа - ОСОБА_1 про стягнення грошових сум і звернення стягнення на предмет застави, Орджонікідзевським районним судом м. Харкова ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22.03.2012 року, залишеним у силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, змінено вищевказане рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.12.2011 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 інфляційних, неустойки та звернення стягнення на предмет застави - квартиру АДРЕСА_1 відмовлено, в решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Оскільки відповідачі продовжували не виконувати свої зобов`язання з повернення позивачу суми позики, вже у визначеному судовим рішенням розмірі, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав кредитора, та за результатами його звернення рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.05.2013 року з відповідачів стягнуто солідарно на користь позивача відсотки за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ у сумі 5436 грн., неустойку за прострочку повернення боргу у сумі 36500 грн., та судові витрати у сумі 13979 грн.

Проте, відповідачі й надалі не виконували належним чином свої договірні зобов`язання, в зв`язку з чим просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь відсотки за користування коштами з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі, еквівалентній 3078 доларів США, інфляційних за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі, еквівалентній 12171 доларів США, три відсотки річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі, еквівалентній 731 доларів США, та неустойки за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року у розмірі 129800 грн.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримував та вказав, що позивач ОСОБА_1 категорично заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, шляхом надсилання на їх адресу повісток, які повернулися на адресу суду з довідкою поштової установи про причини невручення: за спливом терміну зберігання.

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 05 лютого 2016 року до суду надійшло письмове пояснення відповідача, в якому він визнав позовні вимоги ОСОБА_1 та просив суд розглянути справу за його відсутності.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту відсотків за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 81567,10 грн., інфляційних за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі 322072,08 грн., три відсотки річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 19343,91 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 1430,01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 користь Державного бюджету України судовий збір у сумі по 1164,99 грн. з кожного.

В решті позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням представник ОСОБА_3 - адвокат Лиска П.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить про скасування рішення та ухвалення нового, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Застосувати по справі загальну позовну давність тривалістю у три роки. Застосувати по справі спеціальну позовну давність тривалістю в один рік до вимоги щодо стягнення неустойки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у позивача взагалі відсутній оригінал Договору позики, укладений 13.08.2003 року між ним та ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , що позбавляє позивача взагалі можливості стверджувати, що у відповідачів наявна заборгованість перед ним; до позовної заяви позивачем було додано лише дублікат такого договору, що суперечить вимогам цивільного законодавства.

Крім того, вказує, що від продажу предмета застави ОСОБА_1 отримав 100 000 грн., що свідчить про те, що він отримав суму, яка в повному обсязі покрила вимоги заставодержателя, оскільки сума боргу не перевищувала 100 000 грн. (станом на 12.10.2005 року розмір заборгованості з урахуванням курсу НБУ склав 36 643 грн., а виконавчим написом нотаріуса була визначена сума заборгованості у розмірі 99 222 грн. Із зазначено виходить, що позивач, навіть отримав суму у розмірі, що перевищує фактичну заборгованість позичальників перед ним, у зв`язку з чим постає питання повернення надмірно отриманих ОСОБА_1 грошових коштів.

Зазначив також про те, що районним судом було проігноровано те, що Апеляційним судом Харківської області було встановлено неможливість стягнення з відповідачів відсотків за користування коштами та неустойки ( у зв`язку з закінченням строку позовної давності), що має преюдиціальне значення під час розгляду іншої справи між тими самими сторонами. Проте, всупереч цьому, Фрунзенським районним судом м. Харкова все одно була задоволена вимога щодо стягнення з відповідачів відсотків за користування грошовими коштами та щодо стягнення інфляційних витрат.

Вказує також, що судом першої інстанції невірно була взята за основу розрахунку відсотків за користування коштами, трьох відсотків річних та інфляційних прострочена поверненням сума боргу у розмірі 6860 доларів США за курсом НБУ на день вирішення справи 17.02.2016 року на рівні 2646,2253 грн. за 100 доларів США дорівнює 181531 грн.

Зазначив також, що позивач пред`явив позов щодо стягнення відсотків, інфляційних витрат та 3 відсотків річних поза межами строку дії Договору, не дотримуючись строків позовної давності, оскільки строк дії Договору закінчився ще 13.08.2005 року, що свідчить про припинення усіх прав та обов`язків сторін щодо зобов`язання за Договором, в тому числі і припинення нарахування відсотків за Договором.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту відсотків за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 81567,10 грн., інфляційні втрати за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі 322072,08 грн. та три відсотки річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 19343,91 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не сплатили заборгованість за договором позики, яка була визначена рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2012 року.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія судді не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 13 серпня 2003 року між ОСОБА_1 , з одного боку, та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з іншого боку, було укладеного договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є.В. за р.№1996, згідно умов якого останні отримали у борг грошові кошти в розмірі 6860дол. США строком повернення до 13 серпня 2005 року, в порядку та в строки, визначені додатком №1 до договору позики.

В забезпечення виконання позичальника взятих на себе зобов`язань за договором позики, 13 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , було укладено договір поруки, згідно умов якого останній поручився перед ОСОБА_1 за повернення позичальниками позичених коштів за договором позики.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 взяті на себе зобов`язання не виконали, грошові кошти у встановлений договором строк не повернули.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті)

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Так, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова у справі № 2029/2- 656/11 від 06 грудня 2011 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , третя особа - ОСОБА_8 , про стягнення боргу за договором позики від 13 серпня 2003 року в загальній сумі 334094,80 грн., про звернення стягнення на предмет застави - квартиру АДРЕСА_2 - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2012 року, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року - змінено:

позов ОСОБА_12 про стягнення боргу за договором позики від 13.08.2003 року, укладеним між ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_5 , задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 заборгованість за договором позики від 13 серпня 2003 року в сумі 65631,97грн.

В частині стягнення з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 інфляційних витрат, неустойки за невиконання грошового зобов`язання та про звернення стягнення на предмет застави - квартиру АДРЕСА_1 - відмовлено.

В решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічні положення закріплені ч.3 ст.61 ЦПК України, в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Таким чином, факт невиконання відповідачами зобов`язань за договором позики від 06 грудня 2011 року вже був предметом судового розгляду, і сума неповернутих коштів визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, на рівні 65631,97 грн., яка складається з: 54 777,10грн. - суми позики, згідно курсу НБУ встановленого на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, а саме 22 березня 2012 року (6860дол. США * 798,5000 / 100), а також 3% річних в розмірі 10 854,87грн.

Крім того, заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 травня 2013 року по справі № 2033/5916/12-ц, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_12 та стягнуто солідарно з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_5 на його користь проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в сумі 5436,00 грн., неустойку за прострочення повернення відповідачами боргу в сумі 36500,00 грн. та судові витрати в розмірі 139,79 грн. з кожного.

Позивач зазначає, що він звернувся до органу державної виконавчої служби із заявами про відкриття виконавчого провадження, та відповідно до інформаційної довідки Фрунзенського ВДВС ХМУЮ (далі - ВДВС) від 28 липня 2015 року № 9046/12-30, станом на 24 липня 2015 року з ОСОБА_6 солідарно стягнуто на рахунок ВДВС 9015,83 грн., з яких сума коштів, нарахована на користь ОСОБА_12 становить 7673,84 грн.. Крім того, відповідно до інформаційної довідки ВДВС від 28 липня 2015 року № 9045, станом на 24 липня 2015 року з ОСОБА_5 на рахунок ВДВС солідарно стягнуто 9978,40грн., з яких сума коштів, нарахована на користь ОСОБА_1 становить 8108,41грн..

Також, позивач у позовній заяві вказав, що в рахунок погашення боргу відповідачів на рахунок представника позивача від ВДВС надійшли два платежі: 30 вересня 2015 року від ОСОБА_5 в сумі 3208,46грн. та 22 жовтня 2015 року від ОСОБА_11 в сумі 2054,19 грн.

Таким чином, загальна сума коштів, яка фактично стягнута з ОСОБА_5 та ОСОБА_11 становить 21044,90грн.

Посилання апелянта, що сума боргу за договором позику була погашена12 жовтня 2005 року, оскільки ОСОБА_1 отримав 100 000 грн. від продажу квартири, яка належала ОСОБА_3 на праві власності та була предметом застави, колегією суддів не приймаються виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що як засіб забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 13 серпня 2003 року, цього ж дня - 13 серпня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір застави нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2000 року.

Пунктом 6 договору застави передбачено доручення, а саме, згідно з домовленістю сторін заставодержатель самостійно, або через третіх осіб, здійснює реалізацію заставленого цим договором майна, при виникненні права звернення стягнення на нього.

Так, 12 жовтня 2005 року ОСОБА_3 діючи за дорученням, що міститься в п.6 договору застави уклала з Матвієвською АЮ. договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом застави.

Згідно п.4 цього договору продаж вчинено за суму 100 000 грн, які покупець повністю сплатив продавцеві, ще до підписання та нотаріального посвідчення цього договору.

Будь-яких відомостей, що грошові кошти від продажу вказаної квартири були передані (отримані) ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за договору позики, договір купівлі-продажу не містить.

Таким чином, посилання апелянта, що грошові кошти від продажу квартири пішли на сплату боргу не знайшли свого підтвердження.

Більш того, як вбачається з рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2012 року, апеляційним судом вже надавалася оцінка даним обставинам. Так, апеляційний суд зазначив: «Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2009 року, залишеного без змін рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2010 року, визнано недійсним виконавчий напис ПН ХМНО Гриценка Є.В., вчиненого 12 жовтня 2005 року на договорі позики від 13 серпня 2003 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 липня 2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2010 року, визнано недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 12 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 , який діяв від імені заставодателя ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , та витребувано зазначену квартиру на вимогу її власника ОСОБА_3 від ОСОБА_8 , яка придбала вказану квартиру 12 грудня 2005 року у ОСОБА_8

Вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, факт погашення позичальниками боргових зобов`язань за договором позики від 13 серпня 2003 року на суму 6860 дол. США не встановлювався. Також, не встановлено і факт виконання боргових зобов`язань позичальників ОСОБА_17 ОСОБА_1 за договором позики від 13 серпня 2003 року іншими особами.

За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав визнавати договір позики від 13 серпня 2003 року виконаним за рахунок коштів, одержаних ОСОБА_1 від покупця ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу спірної квартири від 12 жовтня 2005 року.»

Що стосується доводів апелянта, що із заробітної плати відповідачів проводилися стягнення на користь ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості, про що свідчать надані ним ксерокопії матеріалів виконавчого провадження, що свідчить також про погашення заборгованості перед позивачем, колегією суддів також не приймаються.

Як вбачається із ксерокопій матеріалів виконавчого провадження із заробітної плати відповідачів, зокрема ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , дійсно проводилися відрахування в рахунок погашення боргу. Проте, згідно звітів про здійсненні відрахування та виплати, відрахування проводилися у більшій кількості з червня 2014 року по 2019 року. Тобто, за різні періоди та по декільком виконавчим провадженням, а тому встановити, яка саме наразі сума заборгованості у відповідачів перед позивачем, згідно наданих документів, не вбачається можливим. Крім того, встановити яким чином державним виконавцем проводилося зарахування коштів також не можливо.

Будь-якого свого розрахунку з цього приводу апелянтом не надано.

Більш того, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог було надано інформаційну довідку Фрунзенського ВДВС ХМУЮ (далі - ВДВС) від 28 липня 2015 року № 9046/12-30, згідно якої станом на 24 липня 2015 року з ОСОБА_6 солідарно стягнуто на рахунок ВДВС 9015,83 грн., з яких сума коштів, нарахована на користь ОСОБА_12 становить 7673,84 грн.. Відповідно до інформаційної довідки ВДВС від 28 липня 2015 року № 9045, станом на 24 липня 2015 року з ОСОБА_5 на рахунок ВДВС солідарно стягнуто 9978,40грн., з яких сума коштів, нарахована на користь ОСОБА_1 становить 8108,41грн..

Також, позивач у позовній заяві вказав, що в рахунок погашення боргу відповідачів на рахунок представника позивача від ВДВС надійшли два платежі: 30 вересня 2015 року від ОСОБА_5 в сумі 3208,46грн. та 22 жовтня 2015 року від ОСОБА_11 в сумі 2054,19 грн.

Таким чином, загальна сума коштів, яка фактично стягнута з ОСОБА_5 та ОСОБА_11 становить 21044,90грн.

Зазначені обставини апелянтом не спростовано.

Крім того, будь-яких відомостей з приводу того, що наразі державним виконавцем закрито виконавче провадження у зв`язку з погашенням заборгованості за договором позики апелянтом також не надано.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що заборгованість за договором позики від 13 серпня 2003 року погашена.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути солідарно з відповідачів відсотки за користування позикою за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року, інфляційні за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року, три відсотки річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року, та неустойки за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині стягнення заборгованості за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту відсотків за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 81567,10 грн., інфляційних втрат за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі 322072,08 грн. та трьох відсотків річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 19343,91 грн., тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не переглядається.

Що стосується стягнення відсотків за користування грошовими коштами, то колегія зазначає наступне.

Право позичальника нараховувати відсотки за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку чи у разі пред`явлення вимоги до позичальника згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Як вбачається з договору позики, позика надавалася позичальника строком до 13 серпня 2005 року.

Таким чином, право позичальника нараховувати відсотки із розрахунку облікової ставки НБУ за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку, тобто з 14 серпня 2003 року.

Згідно позовних вимог ОСОБА_1 просить стягнути відсотки за користування позики за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року, тобто поза межами строку дії договору позики.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення відсотків за користування позикою задоволенню не підлягають, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах Закону.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних слід зазначити наступне.

Згідно положень ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні (компенсації) матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Як вбачається із позовних вимог, позивач просить стягнути інфляційні втрати та 3% річних, що нараховані на суму позики 6860дол. США.

Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2012 року визначена сума позики 54 777,10грн., згідно курсу НБУ встановленого на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, а саме 22 березня 2012 року (6860дол. США * 798,5000 / 100).

За таких обставин, нарахування інфляційних втрат та 3% річних повинно проводитися саме із цієї суми 54 777,10грн.

Розрахунок

відсотків за користування грошовими коштами.

Боргові періоди:

Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку
54777,10грн.28.04.201217.11.2015

Дата початку нарахування:28.04.2012.

Дата закінчення нарахування:17.11.2015.

Відсоткова ставка:3% річних.

Розраховується за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів]

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
28.04.201217.11. 777.0035 845.33
Всього: 1299 5 845.33

Всього: сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року складає 5 845.33 грн.

Розрахунок інфляційних збитків

Боргові періоди:

Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку
54777,10грн.01.06.201331.10.2015

Розраховується за формулою:

[Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період

[Збитки від інфляції] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Розрахунок інфляційних збитків.

Місяці простроченняІндекси інфляціїСукупний індекс інфляціїСума боргуСума боргу з урахуванням інфляціїЗбитки від інфляції
Червень 2013 - Жовтень 2015100 99.9 99.3 100 100.4 100.2 100.5 100.2 100.6 102.2 103.3 103.8 101 100.4 100.8 102.9 102.4 101.9 103 103.1 105.3 110.8 114 102.2 100.4 99 99.2 102.3 98.7174.7454 777.0095 717.3340 940.33
Всього: 40 940.33

Інфляційні збитки за вказані періоди складають 40 940.33 грн.

Саме зазначені суми5 845.33 грн. - 3% річних та 40 940.33 грн. - інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до наступного висновку:

рішення суду в частині солідарного стягнення заборгованості за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту відсотків за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 81567,10 грн. - підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог;

рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі 322072,08 грн. та трьох відсотків річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 19343,91 грн. - підлягає зміні, а саме зменшенню розмір інфляційних втрат за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року з 322072,08 грн. до 40 940,33грн. та зменшенню розмір трьох відсотків річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року з 19343,91грн. до 5 845,33грн.

Частинам 1, 3, 10, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

РОЗРАХУНОК СУДОВОГО ЗБОРУ.

Що стосується судового збору сплачено за подання апеляційної скарги:

Ціна позову складає 500 648,26грн.

Позовні вимоги апеляційним судом задоволено на загальну суму

46 785,66грн. = (5845,33грн . + 40 940,33грн.)

500 648,26грн. - 46 785,66грн. = 453 862,60грн. (незадоволена частина позовних вимог)

500 648,26грн. / 453 862,60грн. = 1,10308 частина незадоволених позовних вимог.

Судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги становить 6344,74грн.

6344,74грн. / 1,10308 частина незадоволених позовних вимог = 5 751,84грн.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір подання апеляційної скарги в розмірі 5 751,84грн.

Що стосується судового збору за подання позовної заяви:

Ціна позову складає 500 648,26грн.

Позов задоволено частково на загальну суму 46 785,66грн.

500 648,26грн. / 46 785,66грн. = 10,7008 (частина задоволених позовних вимог.

Судовий збір за подання позовної заяви складав: 5006,48грн. = (500 648,26грн. * 1%).

5006,48грн. / 10,7008 = 467,86грн.

5006,48грн. - 467,86грн. = 4538,62грн. (сума судового збору за незадоволені позовні вимоги).

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 4538,62грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі її представника ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в частині солідарного стягнення заборгованості за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту відсотків за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 81567,10 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог - відмовити.

В частині стягнення інфляційних витрат за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі 322072,08 грн. та трьох відсотків річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 19343,91 грн. - змінити.

Зменшити розмір інфляційних втрат за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року з 322072,08 грн. до 40 940,33грн.

Зменшити розмір трьох відсотків річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року з 19343,91грн. до 5 845,33грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат, а саме:

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код № НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце реєстрації:: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 5 751,84грн. (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят одну гривню 84коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код № НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 4 538,62грн. (чотири тисячі п`ятсот тридцять вісім гривень 62коп.).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 21 жовтня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І. С. Сащенко