Дата документу 21.10.2019 Справа № 335/2734/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/2734/17 Головуючий у 1 інстанції Соболєва І.П.
Провадження №22ц/807/2784/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Кочеткової І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2019 року по справі за позовом Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування витрат з підготовки фахівця за державним замовленням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат з підготовки фахівця за державним замовленням.

В обґрунтуваннясвоїх вимог зазначали, що 01 серпня 2005 року на підставі наказу №348-с відповідача було зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету. З відповідачем було укладено Угоду №2005103 від 01 вересня 2005 року про підготовку фахівця з вищою освітою, згідно якої відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання.

У 2011 році ОСОБА_1 отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря (диплом спеціаліста АР № 41543827).

Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно Списку працевлаштування персонально кожного випускника (рік закінчення 2011), однак прибувши до місця працевлаштування - Білогорська ЦРЛ Хмельницької області не звертався. Необхідний термін роботи відповідач не відпрацював, порушивши п. 3.2. Наказу МОЗ України від 19.09.1996 року № 291 «Про затвердження положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III - V рівня акредитації», що одночасно свідчить про його відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі.

На підставі викладеного, просили суд стягнути з ОСОБА_1 збитки (витрати державного бюджету) з його підготовки за державним замовленням у сумі 70313,54 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету заборгованість за навчання у сумі 70313,54 грн. та 1600 грн. судового збору.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2018 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2017 року скасовано.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету заборгованість за навчання у сумі 70313,54 грн. та 1600 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи було встановлена наявність у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, а отже позов підлягає задоволенню, витрачені на навчання кошті підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість та порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права просить рішення скасувати Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2019 року, та відмовити у задоволені позову Запорізького державного медичного університету у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 та його представник були позбавлені можливості реалізації своїх прав передбачених ст.ст. 43, 49 ч. 1 ст. 182 ЦПК України. Так, у зв`язку із проживанням відповідача та його представника у м. Хмельницькому, ними подавались клопотання про участь у розгляді справи у режимі відео конференції, які були задоволені судом першої інстанції під час розгляду заяви про скасування заочного рішення, однак, жодного із засідань розпочато не було не з вини сторони відповідача та суду, якому доручено було доручені забезпечення відеконференцій. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не було надіслано разом із копією ухвали про відкриття провадження копію позовної заяви з додатками, а заява представника ОСОБА_1 про надіслання копії позовної заяви та продовження строку для надання відзиву була залишена судом без розгляду. З урахуванням наведених процесуальних порушень, та того, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач був позбавлений можливості здійснити захист свої прав та обов`язків, у визначений процесуальним законодавством спосіб, на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України просив застосувати строки позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 26 липня 2019 року (а.с. 192-193) в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2

15 серпня 2019 року від Запорізького державного медичного університету надійшов відзив на зазначену апеляційну скаргу, доводи якої вони вважають необґрунтованою, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2019 року законним, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Зазначають також, що судом першої інстанції було вірно та повно встановлено всі обставини, які мають значення для вирішення справи. Щодо заяви ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, посилаючись на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від ЗО вересня 2015 року № 6-780цс15 та від 2 березня 2016 року № 6-2307цс15, зазначають, що нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування строку позовної давності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2005 року ОСОБА_1 було зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету (наказ №348-с-с). З відповідачем було укладено типову угоду №2005103 від 01 вересня 2005 року про підготовку фахівця з вищою освітою (а.с.7).

Згідно укладеної угоди ОСОБА_1 проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни вартість навчання в установленому порядку.

24 червня 2011 року ОСОБА_1 отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря, що підтверджується дипломом спеціаліста з відзнакою АР № 41543827 (а.с.8).

Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно Списку працевлаштування персонально кожного випускника (рік закінчення 2011), однак, прибувши до місця працевлаштування - Білогірської ЦРЛ Хмельницької області не звертався, що підтверджується листом Хмельницької обласної державної адміністрації Департаменту охорони здоров`я від 01 вересня 2014 року № 03-02/1931 з додатками (а.с. 14-15).

15 липня 2015 Запорізькою об`єднаною державною фінансовою інспекцією складено акт ревізії фінансово-господарської діяльності Запорізького державного медичного університету, згідно з яким, внаслідок допущеного порушення з вини випускників Університету 2010-2013 років через невиконання ними умов Угод державному бюджету завдано збитків на суму 1392312,29 грн. (а.с. 16-17).

Згідно Акту перевірки втрати державного бюджету з підготовки відповідача за державним замовленням, у зв`язку з його не відпрацюванням встановленого терміну в державному секторі, становить 70313,54 грн. (додаток 73 - розрахунок вартості навчання одного студента бюджетної форми навчання, додаток 75 про розмір стипендії випускників, додаток 76 - розрахунок суми втрат державного бюджету) (а.с. 19-21).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 56 Закону України "Про вищу освіту" гарантує випускникам вищого навчального закладу, що їх працевлаштування повинно здійснюватись за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником.

За змістом ч. 2 ст. 52 Закону України "Про освіту", випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 № 992. Згідно з пунктом 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, який врегульовував спірні правовідносини на час вступу ОСОБА_1 до університету, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати всі витрати.

За змістом п. 4 наведеного Порядку, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1 (про підготовку фахівців з вищою освітою).

Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років (п. 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням).

Таким чином, встановивши, що відповідач, закінчивши навчання у Запорізькому державному медичному університеті за місцем працевлаштування - Білогірської ЦРЛ Хмельницької області не звертався суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не було дотримано вимог нормативних документів та угоди від 01 вересня 2005 року в частині його обов`язку відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки в установі, відповідно до направлення на роботу.

Разом з тим, колегія суддів вважає зауважити наступне.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Принцип рівності сторін перед судом є основою сучасної концепції справедливого правосуддя.

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція про захист прав та основоположних свобод, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38). Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України (справа «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р.)

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів" ("Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands") від 27 жовтня 1993 року, заява N 14448/88, § 33).

Так, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначених принципів суд першої інстанції не дотримався.

В рішенні суду першої інстанції зазначено, що представник відповідача в судове засідання, призначене на 10 травня 2019 року не з`явився, через канцелярію суду надав докази того, що він перебуває у трудових відносинах з ТОВ «АЛМ - ПОДІЛЛЯ» поліклініка ; 4 м. Хмельницький.

Натомість, вказане спростовується матеріалами справи, оскільки вбачається, що зазначені документи представником відповідача було надіслано суду 11 січня 2018 року в обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2017 року (а.с. 83-94).

Так, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2018 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 11 липня 2017 року по цивільній справі за позовом Запорізького медичного державного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків - задоволено. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2017 року - скасовано (а.с. 123).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 25 липня 2018 року (а.с. 127).

Відповідно до приписів ч.2 ст. 187 ЦПК України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

За приписами ч. 2 ст. 190 ЦПК України встановлено обов`язок суду одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилати копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

З копії супровідного листа вбачається, що сторонам копія позовної заяви не надсилалась (а.с. 128).

12 травня 2018 року від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява, в якій він просив суд надіслати на його адресу копію позовної заяви Запорізького державного медичного університету, та надати додатковий строк для подачі відзиву на позовну заяву з дня її отримання (а.с. 129).

Проте, за матеріалами справи вбачається, що вказана заява судом була проігнорована.

25 липня 2018 року слухання справи було відкладено на 22 листопада 2018 року, втім, вбачається, що судові повістки на адресу представника відповідача не надсилались, а судова повістка ОСОБА_1 надіслана на адресу, за якою він не проживає, та відповідно, була повернута (а.с. 140).

22 листопада 2018 року слухання справи було відкладено на 06 лютого 2019 року у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 141). Судова повістка повторно надіслана на адресу ОСОБА_1 , за якою він не проживає (а.с. 143), на адресу ОСОБА_2 повістка не надсилалась.

06 лютого 2019 року судове засідання по вказаній справі не відбулось у зв`язку із перебуванням судді у нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню (а.с. 144), розгляд справи перенесено на 10 травня 2019 року.

Судові повістки, надіслані відповідачу ОСОБА_1 повернулись до суду за закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 146, 147). Доказів, на підтвердження повідомлення про слухання справи представника відповідача ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Таким чином, докази отримання відповідачем та його представником копії позову, а також їх належного повідомлення про дату і час розгляду справи в матеріалах справи відсутні.

Встановлені обставини підтверджують доводи апеляційної скарги про те, що розгляд справи був проведений без належного повідомлення та участі відповідача та його представника, тобто з порушенням принципу рівності сторін у судовому процесі, оскільки кожна сторона повинна мати можливість представляти свою позицію у рівнозначно сприятливих умовах порівняно з іншою стороною.

Не будучи належним чином повідомленим про розгляд справи відповідач фактично був позбавлений можливості реалізовувати свої процесуальні права, зокрема ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, та інші, визначені Цивільним процесуальним кодексом України.

В оцінці доводів апеляційної скарги колегія суддів врахувала, що відповідач був позбавлений можливості брати участь у розгляді справи у суді першої інстанції, у цьому апеляційним судом встановлено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки відповідач був позбавлений можливості реалізувати у суді першої інстанції своє процесуальне право на подання заяви про застосування строків позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Відповідно до п. 12 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» затвердженого Наказом МОЗ України 25 грудня 1997 року № 367, зареєстрованого в МЮУ 15 квітня 1998 року № 246/2686 саме на керівників вищих медичних закладів покладено обов`язок здійснювати чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури та роботи.

Пунктом 20 вказаного Порядку на керівників вищих медичних закладів покладається персональна відповідальність за своєчасне вручення випускникові направлення на роботу.

Таким чином, перебіг позовної давності в даному конкретному випадку за позовними вимогами Запорізького державного медичного університету почався з часу коли відповідач ОСОБА_1 не прибув до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк, тобто 01 серпня 2011 року, проте, до суду позивач звернувся у лютому 2017 року, тобто поза межами трирічного строку, встановленого законодавством (а.с. 2).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України заявив про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (а.с. 164-165).

Посилання Запорізького державного медичного університету про відсутність повноважень у суду апеляційної інстанції застосовувати строк позовної давності, якщо відповідна заява не подавалась до суду першої інстанції, в даному конкретному випадку є необґрунтованими, що також підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 200/11343/14-ц провадження № 14-59цс18.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України).

Установивши, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, а тому скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 374, 376, 381-384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2019 року по цій справі - скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«У задоволенні позову Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування витрат з підготовки фахівця за державним замовленням - відмовити.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: