Справа № 159/3515/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/889/19 Категорія: 48 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Гарбарчук Н. ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Паненко ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Ковельська міська рада Волинської області, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про зобов`язання звільнити земельну ділянку та зобов`язання привести земельну ділянку у придатний для використання стан та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про усунення порушень прав власника земельної ділянки за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2019 року,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 про зобов`язання звільнити земельну ділянку та зобов`язання привести земельну ділянку у придатний для використання стан.

Покликалась на те, що є власником земельної ділянки площею 1812 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 . Відповідач у справі є власником суміжної земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 та самовільно, незаконно, займає частину належної їй земельної ділянки площею 65 кв.м. Самовільно зайнята відповідачем частина земельної ділянки огороджена ним по периметру зайняття бетонним парканом.

У зв`язку з цим просила суд: зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту ним частину земельної ділянки площею 65 кв.м., котра розташована в АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача за власний рахунок привести у придатний для використання стан самовільно зайняту ним земельну ділянку площею 65 кв.м. за тією ж адресою шляхом знесення (демонтажу) встановленої огорожі. Крім цього, просила стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати (т. 1 а.с. 2-4).

В січні 2018 року ОСОБА_5 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про усунення порушень прав власника земельної ділянки.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував на те, що він є власником земельної ділянки площею 500 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 .

22.07.2016 ОСОБА_6 було відчужено на підставі договору купівлі продажу земельну ділянку площею 1812 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 . Новим власником земельної ділянки стала позивач ОСОБА_4 . При виготовленні ОСОБА_6 технічної документації по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для отримання витягу з Державного земельного кадастру та присвоєння ділянці кадастрового номеру було неправильно встановлено межі земельної ділянки, визначено її конфігурацію та неправильно внесено дані в кадастрову карту України.

В зв`язку з цим виникло накладення двох суміжних ділянок, а тому ОСОБА_5 змушений захищати своє право користуватись своєю власністю і вимагати в суді визнання за ним права власності на земельну ділянку у розмірах, зазначених в документах, що посвідчують право власності на землю, та відповідно до плану такої ділянки, який міститься у державному акті на право власності на земельну ділянку.

Просив суд: визнати за ним право на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 500 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , в розмірах, зазначених в документах, що посвідчують право власності на землю та відповідно до плану такої ділянки, який міститься в Державному акті на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 № 022151 від 17.04.2002 року; визнати недійсною технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 164-168).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 30 травня 2019 року постановлено первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Ковельської міської ради Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, про зобов`язання звільнити земельну ділянку та зобов`язання привести земельну ділянку у придатний для використання стан - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту ним частину земельної ділянки площею 65 кв.м., котра розташована в АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_5 за власний рахунок привести у придатний для використання стан самовільно зайняту ним земельну ділянку площею 65 кв.м., котра розташована в АДРЕСА_1 , шляхом знесення (демонтажу) встановленої огорожі.

Стягнути ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 судові витрати по справі в сумі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, про усунення порушень прав власника земельної ділянки - відмовити повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у первісному позові та задоволення зустрічного позову про визнання технічної документації незаконною. Зазначає, що при складанні проекту землеустрою сусідньої земельної ділянки не було погоджено меж із сусідніми землекористувачами у зв`язку з чим і було неправильно визначено її межі та визначено конфігурацію.

Судом не здобуто доказів, за рахунок чиїх земель земельна ділянка позивача є меншою за площею.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача указує на те, що хоча постанова про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 за самовільне зайняття земельної ділянки скасована, однак предметом оцінки суду першої інстанції не були акт дотримання земельного законодавства та припис про усунення порушень земельного законодавства. Експертним висновком встановлено факт збільшення площі земельної ділянки ОСОБА_5 за рахунок земельної ділянки ОСОБА_4 Також ця обставина підтверджена кадастровою зйомкою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін , апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Постановляючи рішення суду про часткове задоволення первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_5 встановлено бетонну огорожу на частині земельної ділянки позивача, тобто, самовільно зайнято частину земельної ділянки ОСОБА_4 .

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 1812 кв.м. в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер земельної ділянки :12:020:0127), що підтверджується договором купівлі продажу земельної ділянки від 22.07.2016, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С.; Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 6, 7).

Відповідач ОСОБА_5 є власником суміжної земельної ділянки площею 0,05 га, в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що підтверджується Державним актом на право власності на землю серії НОМЕР_1 № 022151; договором купівлі-продажу від 12.10.2007, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С. (т. 1 а.с. 169, 170). ОСОБА_5 технічної документації на цю земельну ділянку не виготовляв, кадастровий номер земельній ділянці не присвоювався.

З дослідженого судом першої інстанції кадастрового плану, розробленого підприємцем ОСОБА_7 , вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_5 по межі В- ОСОБА_8 накладається на сусідню земельну ділянку (а.с. 17).

Накладення земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджується і кресленням перенесення меж земельної ділянки, належної ОСОБА_4 , яке виготовлено при складанні Акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 15.06.2017 при винесенні меж земельної ділянки площею 1812 кв. м по АДРЕСА_1 а. Згідно з вказаним Актом, поворотні точки 1, 2, 3 знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_5 (а.с. 15, 15 зворот).

Власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 500 кв метрів ОСОБА_5 не встановлено меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (т. 1 а.с. 41-44).

Відповідно до акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 9 від 06.03.2017, складеного уповноваженою особою Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, згідно кадастрової зйомки, розробленої Волинською філією ДП "Центр ДЗК", виявлено факт зайняття земельної ділянки площею 0,0066 га громадянином ОСОБА_5 шляхом встановлення бетонного паркану (т. 1 а.с. 9).

06.03.2017 відповідачу ОСОБА_5 тією ж уповноваженою особою було видано припис № 6 з вимогою усунути виявлене порушення земельного законодавства щодо зайняття земельної ділянки з терміном виконання до 06.04.2017 року (т. 1 а.с. 11).

Згідно з висновком експерта № 8350-8351 судової земельно-технічної експертизи від 19.11.2018, фактична площа земельної ділянки ОСОБА_4 , кадастровий номер :12:020:0127 становить на даний час 0,1747 га. Межа земельної ділянки наведена в Технічній документації із землеустрою щодо складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку при поділі та об`єднанні земельних ділянок ОСОБА_6 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, не відповідає фактичній межі земельної ділянки кадастровий номер :12:020:0127.

Площа фактичного користування земельної ділянки ОСОБА_5 становить 0,0596 га. Фактична площа та фактичні межі земельної ділянки у власності ОСОБА_5 не відповідають площам та межам, які відображені в державному акту І-ВЛ № 022151.

Після відновлення меж площа та конфігурація земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_1 га 27-а м. Ковель, повинні відповідати правовстановлюючим документам та документації із землеустрою (т. 2 а.с. 41-52).

Під час вивчення топографо-геодезичного знімання експертом було встановлено, що на земельній ділянці кадастровий номер :12:020:0127 влаштована частина бетонного паркану та частина будівлі, які мали б бути розташовані у межах земельної ділянки ОСОБА_5 Площа, зайнята шляхом влаштування паркану з боку ділянки ОСОБА_5 становить 0,0065 га. (т. 2 а.с. 42 (зворот)).

З цих доказів вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 є меншою за площею на 0.0065 га, а земельна ділянка ОСОБА_5 є більшою за площею, ніж зазначено в правовстановлюючих документах на 0.0096 га, земельні ділянки позивача та відповідача є суміжними, при встановленні меж земельної ділянки ОСОБА_4 виявлено розташування поворотних точок 1, 2, 3 саме на тій частині земельної ділянки, яка огороджена ОСОБА_5 бетонним парканом. Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено, за рахунок якої земельної ділянки площа земельної ділянки ОСОБА_9 АВ. збільшена.

Аргументи відповідача та його представника про влаштування бетонного паркану по раніше існуючій межі не підтверджені належними доказами всупереч вимог ст. 81 ЦПК України.

Згідно з приписами ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 211 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок, невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням.

Положеннями ст. 212 ЗК України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Встановивши, що ОСОБА_5 спорудив бетонний паркан на частині земельної ділянки, належній ОСОБА_4 , самовільно зайнявши земельну ділянку площею 0.0065 га, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що права власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 . підлягають захисту, а тому зобов`язав відповідача звільнити самовільно зайняту ним частину земельної ділянки, що належить ОСОБА_4 , привести цю ділянку у придатний для використання стан.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що Постанова про накладення адміністративного стягнення № 1 від 16.03.2017, винесена заступником начальника начальником управління з контролю за використанням та охороною земель ГУДОК у Волинській області Білан С.В., якою відповідача ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 53 КпАП за самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,0066 га, яка є у власності ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 12) скасована постановою Ковельського міськрайонного суду від 25.04.2017 не спростовують висновків суду першої інстанції про створені ОСОБА_5 перешкоди позивачу ОСОБА_4 в користуванні земельною ділянкою шляхом встановлення на частині належної їй земельної ділянки бетонної огорожі, оскільки припис № 6 від 06.03.2017 та акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 9 від 06.03.2017, якими встановлено факт самовільного зайняття ОСОБА_5 земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0.0066 га не оскаржувались та правової оцінки цим доказам суд не надавав, що підтверджується Постановою Ковельського міськрайонного суду від 25 квітня 2017 року у справі № 159/1360/17 (т.3 а.с. 18-19).

Врахувавши, що право власності відповідача ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 500 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , підтверджується договором купівлі-продажу від 12.10.2007, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С. (т. 1 а.с. 170), і таке право не оспорюється, суд першої інстанції при вирішенні зустрічного позову дійшов правильного висновку про безпідставність заявлених у зустрічному позові вимог про визнання права власності на земельну ділянку.

З матеріалів справи вбачається, що технічна документація із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку при поділі та об`єднанні земельних ділянок ОСОБА_6 (яка в подальшому продала цю земельну ділянку позивачу ОСОБА_4 ) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в АДРЕСА_1 , виконана у відповідності до чинного законодавства, містить всі необхідні реквізити та картографічні матеріали, у встановленому порядку погоджена та затверджена (т. 1 а.с. 212- 299), тому зустрічна вимога про визнання недійсною технічної документації є безпідставною, такою, що не має і не може наслідком поновлення прав землевласника у разі їх порушення виходячи із правового змісту поняття технічної документації. Виходячи із приписів статті 55 Закону України «Про землеустрій» можна зробити висновок, що документація із землеустрою це затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо. У разі допущення в технічній документації неточностей, помилок, нормами статті 31 Закону України «Про землеустрій» передбачено порядок їх виправлення, а не визнання усієї сукупності графічних матеріалів недійсними.

Викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача ОСОБА_5 про неправильність встановлення меж земельної ділянки, належної ОСОБА_4 та її неправильну конфігурацію спростовуються актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 9 від 06.03.2017, складеним уповноваженою особою Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, з кадастровою зйомкою, розробленої Волинською філією ДП "Центр ДЗК", якою виявлено факт зайняття земельної ділянки площею 0,0066 га громадянином ОСОБА_5 шляхом встановлення бетонного паркану, висновком експерта у цій справі. Аргументи представника відповідача ОСОБА_5 про відсутність будь-яких виступів на земельній ділянці, що на її думку підтверджує про неправильну конфігурацію земельної ділянки позивача, спростовуються графічними матеріалами технічної документації із землеустрою (т.І а.с. 229 зворот, 227 зворот), Державним актом на земельну ділянку, виданим ОСОБА_6 13.08.2002, яка після поділу земельної ділянка відчужила одну із виділених земельних ділянок позивачу ОСОБА_4 ( т.І а.с. 216).

При цьому апеляційний суд зауважує, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Наведене вище свідчить про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

До відзиву на апеляційну скаргу представник позивача подала Акт приймання-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання правової допомоги від 27.11.2018, згідно з яким визначено вартість робіт по підготовці відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 5007.60 грн., оплата цих коштів підтверджена прибутковим касовим ордером № 8 (т. 3 а.с. 52, 53). Ураховуючи об`ємний зміст апеляційної скарги, визначений розмір оплати є співмірним обсягу наданих послуг. Тому відповідно до положень статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_5 , витрати, понесені позивачем ОСОБА_4 на оплату правничої допомоги у зв`язку з поданою апеляційною скаргою підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 в повному обсязі.

Керуючись статями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 5007 грн (п`ять тисяч сім грн) 60 коп витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: