Житомирський апеляційний суд
Справа №295/1386/17 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 26 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №295/1386/17 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 11 січня 2018 року суддею Зосименком О.М. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 18 січня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», Банк) звернулося до суду із позовом у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №ZHP0AE00000060 від 18.07.2007, просило стягнути з останнього заборгованість станом на 19.12.2016 в сумі 19990,04 дол. США та судові витрати.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 січня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ZHP0AE00000060 в сумі 19990,04 дол. США, що еквівалентно 566117,93 грн станом на 11.01.2017 за курсом НБУ на день прийняття судового рішення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 20 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 127).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить застосувати позовну давність до вимог Банку, скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Зазначив, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, не отримував копії позовної заяви, у зв`язку із чим був позбавлений права на судовий захист та подання заяви про застосування позовної давності. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів отримання ним кредитних коштів. Вирішуючи спір, суд не звернув уваги на узгодження сторонами графіку погашення кредиту, згідно якого з 18.07.2007 по 17.07.2014 він мав щомісяця сплачувати кошти в сумі 382,33долари США з 18 по 25 число кожного місяця. Проте, заборгованість по сплаті кредиту виникла з 27.11.2008, а Банк звернувся із позовом 07.02.2017 поза межами строків позовної давності, оскільки початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення терміну його погашення. Також, ОСОБА_1 зазначив, що у 2013 році належний йому на праві власності автомобіль, яким забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором, був примусово вилучений у нього Банком, а тому він вважав, що позивач реалізував це майно і отримав кошти у рахунок погашення боргу.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно зі ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК.

Судом першої інстанції встановлено, що між Банком та ОСОБА_1 18.07.2007 укладено кредитний договір № ZHP0AE00000060, згідно з умовами якого останньому надано кредит в сумі 21105,6 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом на строк до 17.07.2014.

Відповідно до п. 7.1 умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 382,33 долари США згідно Графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Періодом сплати вважається період з 18 по 25 число кожного місяця.

Із наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 19.12.2016 утворилася заборгованість в сумі 127129,62 доларів США, яка складається з: 19990,04 (доларів США) - заборгованість за кредитом; 32114,84 (доларів США) - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1535,75 (доларів США) - заборгованість по комісії за користування кредитом; 73488,99 (доларів США) - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Банк, посилаючи на свій розсуд вимагати від боржника повернення будь-якої частини суми заборгованості за кредитом, просив стягнути лише заборгованість по тілу кредиту в сумі 19990,04 доларів США.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконав зобов`язань за кредитним договором щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора у межах заявлених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується із таким висновком суду, оскільки при вирішенні спору суд не встановив всіх обставин, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин.

Так, як вбачається із матеріалів справи, судом проведено заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Проте, відповідач не брав участі у розгляді справи, не був належним чином повідомлений про проведення 11 січня 2018 року судового засідання, у зв`язку із чим був позбавлений можливості подати заяву про застосування позовної давності, яка у відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦПК України могла бути зроблена до винесення судом рішення.

Враховуючи такі обставини та висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц, є підстави для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами, строк дії договору закінчився 17.07.2014, останній платіж позичальником здійснено 24.10.2008.

Оскільки відповідач з 25.11.2008 (строк наступного платежу) припинив виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, то з цього часу Банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся лише у 07.02.2017, тобто поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просив відповідач.

Враховуючи такі обставини, з відповідача підлягає стягненню тіло кредиту за період з 07.02.2014 по 17.07.2014, в межах строку позовної давності та позовних вимог в сумі 1256,3 доларів США (з наступного розрахунку: 251,26 доларів США (щомісячний платіж по тілу кредиту(21105,6 : 84 місяці кредитування)) х 5 місяців =1256,3 доларів США), що за курсом НБУ на 23.10.2019 становить 31206,60 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача вищевказаної суми тіла кредиту.

З відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог за подання позову до суду в сумі 497,43 грн, а з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати за подання апеляційної скарги, яка була задоволена частково, в сумі 11096,52 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів про отримання відповідачем кредитних коштів, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки, як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 частково виконував умови договору, погашав кредит та проценти за користування ним. Крім того, факт отримання кредитних коштів відповідачем не заперечував в суді апеляційної інстанції його представник.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 січня 2018 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-д, ) заборгованість за кредитним договором № ZHP0AE00000060 від 18 липня 2007 року в сумі 1256,3 доларів США, що за курсом НБУ становить 31206,50 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-д, ) 497,43 грн судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-д, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 11096,52 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 28 жовтня 2019 року.