Справа № 702/219/19
Провадження № 2/702/178/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області

під головуванням судді: Мазай Н. В.

за участю секретаря судового засідання: Шевчук О.А.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Монастирище в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини.

Підставою позову вважає те, що 22.09.2012 вона з відповідачем зареєструвала шлюб, який розірваний 18.05.2015.

Від даного шлюбу є неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає із нею та знаходиться на її утриманні.

З моменту їхнього розлучення пройшло майже 4 роки, а відповідач виявив бажання з квітня місяця 2018 перераховувати 1000 грн Укрпоштою. Згідно ЗУ «Про Державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум для дитини 6 років з 01 січня 2019 становить 2 027 грн. Тих коштів, що періодично висилав відповідач не вистачає для утримання дитини (придбання одягу, продуктів харчування, належного відпочинку).

Просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 2 027 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На адресу суду 29.05.2019 позивачем подано заяву про зміну способу стягнення аліментів відповідно до якої вона просить стягнути із відповідача на її користь на утримання дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі ј частини усіх видів його доходів.

На адресу суду 16.07.2019 відповідачем подано відзив на позовну заяву за змістом якого відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем з 22.09.2012 до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від цього шлюбу народився син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір`ю, позивачкою по справі ОСОБА_1

Відповідач являється інвалідом 3 групи, управлінням праці і соціального захисту населення Уманської районної державної адміністрації Черкаської області йому призначена державна соціальна допомога, як особі з інвалідністю 3 групи з 27.01.2015 до 31.05.2020. Станом на 01.07.2019 розмір соціальної допомоги відповідача складає 1 564 грн.

Не зважаючи на стан свого здоров`я, позивач працює у ТОВ «Федько», станом на 12.07.2019 отримує заробітну плату в розмірі 3 465 гривень.

За спільною домовленістю з позивачкою відповідач добровільно сплачував аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в твердій грошовій сумі 1 000 гривень щомісячно, починаючи з березня 2018 року до березня 2019 року. Згідно ст.7 Закону України від 07.12.17 №2246 «Про Державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у 2018 році становить: для дітей віком до 6 років: з 01.01.2018 - 30.06.18 - 746 грн (1 492x50%), з 01.07.2018 - 30.11.2018 - 779,50 грн (1 559x50%), з 01.12.2018 - 31.12.2018 - 813 грн (1 626x50%).

Згідно ст.7 Закону України від 23.11.18 №2629 «Про Державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у 2019 році становить: для дітей віком до 6 років: з 01.01.2019 -30.06.2019 813 грн (1626х50%), з 01.07.2019 30.11.2019 -849,50 грн (1699х50%), з 01.12.2019 31.12.2019 889,50 грн (1779-50%); для дітей віком від 6 до 18 років: з 01.01. 2019 -30.06.2019 - 1013,50 грн (2027x50 %), з 01.07.2019 - 30.11.2019 - 1059 грн (2118x50%), з 01.12.2019 -31.12.2019 - 1109 грн (2218x50 %).

Отже, розмір добровільно сплаченихвідповідачем аліментів на дитину дещо перевищував встановлений мінімальний розмір аліментів для дитини віком до 6 років.

Крім, сплати аліментів відповідач допомагав сину матеріально, купував для нього одяг та продукти харчування.

Не зважаючи на добровільну участь відповідача в утриманні сина, позивачка обмежувала спілкування батька з сином, через що ОСОБА_3 звернувся з заявою про встановлення днів і годин зустрічей з дитиною.

Згідно розпорядження Монастирищенської районної державної адміністрації від 08.05.2019 №57 «Про визначення порядку побачень ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_6 », відповідачу було визначено дні і години зустрічей з сином.

Слід сказати, що позивачка, порушуючи права дитини, у лютому 2019 року заборонила сину спілкуватись з відповідачем, не зважаючи на те, що він являється батьком і в даний час відповідач позбавлений будь-якого спілкування з дитиною.

Відповідач звернувся з заявою до комісії з прав дитини Монастирищенської районної державної адміністрації Черкаської області.

Згідно розпорядження Монастирищенської районної державної адміністрації Черкаської області від 18.03.2019 № 39 «Про перегляд порядку побачень ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_5 », визначено час спілкування ОСОБА_3 з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кожну другу в місяці п`ятницю, суботу та неділю з 16.00 год. п`ятниці до 14.00 год. неділі за місцем фактичного проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , за бажанням дитини.

У відповідача склалось враження, що позивачка налаштовує дитину проти батька і, не зважаючи на рішення райдержадміністрації, позивачка не допускає зустрічей дитини з батьком, мотивуючи небажанням дитини. З приводу неправомірних дій позивачки, відповідач звернувся в правоохоронні органи та припинив добровільно сплачувати аліменти на утримання дитини з квітня 2019 року.

Відповідачу відомо про те, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач любить свого сина, завжди допомагав йому матеріально та не заперечує, щоб син проживав з ним, умови для його проживання є.

Статтею 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

При зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина, позивачка вказала про те, що відповідач дійсно добровільно сплачував аліменти на утримання сина в розмірі 1000 гривень щомісячно.

Посилаючись на те, що син потребує матеріальної допомоги, позивачка у позовній заяві не вказала матеріальне становище сина, не вказала чи має вона постійний заробіток та в якому розмірі сама надає допомогу дитині.

У позовній заяві позивачка посилається на те, що згідно ЗУ «Про державний бюджет на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для дитини 6 років складає 2027 гривень, а тих коштів, що висилав відповідач їй не вистачає на утримання дитини.

Однак, визначення розміру аліментів у сумі 2027 гривень, не відповідає можливостям відповідача сплачувати цю суму, оскільки він хворіє, має інвалідність, працює періодично в міру можливостей стану здоров`я.

Ознайомившись з нормою ЗУ «Про Державний бюджет на 2019 рік» встановлено, що ст. 7 вказаного закону визначено розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років починаючи з 01.01.2019 до 30.06.2019 2027 гривень.

Відповідач вважає, що вказана сума означає мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину і може бути присуджена судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Вимагаючи з відповідача аліменти в сумі 2027 гривень щомісячно, позивачка також не врахувала вимоги ст. 182 СК України, не врахувала стан здоров`я відповідача, якийявляється інвалідом 3 групи та не врахувала, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тобто, мінімальний гарантований розмір аліментів від суми 2027 гривень складає 1013,50 грн.

Пред`явлений позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач визнає частково, згоден сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 200 гривень щомісячно до повноліття дитини, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому, відповідач просить суд врахувати, що він являється інвалідом 3 групи, особою, яка втратила працездатність та отримує державну соціальну допомогу від держави, як інвалід з 01.01.2019 до 30.06.2019 в сумі 1497 грн, а з 01.07.2019 буде отримувати соціальну допомогу в розмірі 1564 грн, що підтверджується довідкою про розмір соціальної допомоги.

Відповідач періодично проходить лікування, на яке витрачає частину одержуваної соціальної допомоги та заробітної плати.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 23.11.18 № 2629 «Про Державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у 2019 році становить: осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Просить позов задовільнити частково та визначити ОСОБА_3 сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі 1200 гривень щомісячно до його повноліття.

15.10.2019 відповідачем подано до суду відзив на додаткову заяву. За змістом відзиву в матеріалах справи є заява позивачки від 29.05.2019 р., яка зареєстрована судом 29.05.2019 р. за №2390/19.

В заяві окрім прохання проводити розгляд справи у відсутність позивачки зазначено, що вона просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі 1/4 від усіх видів доходів батька дитини.

Однак, у позовній заяві вказано, що позивачка просить стягнути аліменти з відповідача на утримання дитини в сумі 2027 гривень щомісячно, тобто, у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, що визначений ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет на 2019 рік».

Тобто, заявлена вимога позивачки не ґрунтується на вимогах позовної заяви та свідчить про зміну розміру позовних вимог.

Вказуючи в заяві від 29.05.2019 р. про зміну позовних вимог, позивачка не надала суду доказів направлення копії заяви відповідачу, як це передбачено ч.5 ст. 49 ЦПК України, а тому така заява не може бути прийнята судом та підлягає поверненню позивачці.

Отже, до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, від позивачки надійшла заява про зміну позовних вимог, без подання до суду доказів направлення копії заяви відповідачу.

Всупереч вимогам ч.5 ст. 49 ЦПК України, суд по суті прийняв заяву позивачки, про що вказав в ухвалі суду від 29.07.2019 р. про закінчення підготовчого провадження по справі. В той же час суд вирішив про те, що «процесуальних дій вчиняти не потрібно, оскільки будь-яких клопотань, заяв, в тому числі відводів до суду від сторін не надійшло».

В даному випадку суду необхідно було вчинити процесуальні дії шляхом повернення заяви про зміну позовних вимог заявнику, оскільки заява подана з порушенням ч.5 ст. 49 ЦПК України, про що вказати в ухвалі суду про закінчення підготовчого провадження.

Таким чином, відповідач вважає, що розгляду підлягають вимоги позивачки, зазначені в основній позовній заяві, без врахування уточнюючих вимог вказаних в заяві від 29.05.2019 р.

Пред`явлений позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач визнає частково, згоден сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1200 гривень щомісячно до повноліття дитини.

13.05.2019 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

29.07.2019 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 15.10.2019 відмовлено відповідачу в задоволенні клопотання про повернення без розгляду заяви позивача ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів від 29.05.2019.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали повністю, просять його задоволити та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ј частини доходів відповідача, щомісячно.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позов визнали частково, а саме не заперечують проти стягнення із ОСОБА_3 аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та відзиві на додаткову заяву.

Заслухавши сторони, їх представників, перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Права та обов`язки матері і батька дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу (ст.121 СК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , відповідач у справі, є батьком- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 222 від 10.04.2013 (а.с.8).

Згідно свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_2 , видане Монастирищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 04 від 07.02.2018, ОСОБА_7 після державної реєстрації зміни імені, змінено на ОСОБА_1 (а.с.22).

Відповідно до довідки №579, виданої 26.03.2019 виконкомом Цибулівської селищної ради ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 вул АДРЕСА_3 .Українки, 24 має такий склад сім`ї: син ОСОБА_5 , 2013 року народження (а.с.10).

Згідно довідки № 580, виданої 26.03.2019 виконкомом Цибулівської селищної ради ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 . АДРЕСА_1 , 24, її син ОСОБА_5 , 2013 року народження дійсно проживає з мамою і знаходиться на утриманні сім`ї (а.с.11).

Відповідно до довідки про доходи №106, виданої 27.03.2019 відділом освіти Монастирищенської РДА, ОСОБА_1 за період з вересня 2018 року по лютий 2019 рік мала дохід, який складає 30 825, 28 грн (а.с.12).

Відповідач, ОСОБА_3 , є інвалідом ІІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 16.01.2018 ( а.с. 43).

Відповідно до довідки № 660 від 12 липня 2019 року, виданої Управлінням праці та соцзахисту населення Уманської райдержадміністрації, ОСОБА_3 отримує державну соціальну допомогу інвалідам ІІІ групи, розмір якої становить: за період з січня місяця 2019 року до червня місяця 2019 року 1497 грн., щомісячно, за липень місяць 2019 року 1564 грн ( а.с. 44).

Згідно частини першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 pJRE, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частин сьомої, восьмої статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, обрання способу стягнення аліментів у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі здійснюється саме за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Судом прийнято до уваги, що закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю.

З заяви про зміну способу стягнення аліментів вбачається, що позивачем, з якою проживає дитина, обрано спосіб стягнення аліментів саме у частці від заробітку (доходу) батька дитини.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Часткове визнання позову відповідачем, а саме в частині стягнення із нього аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1 200 грн, не може бути прийнято судом, оскільки воно суперечить вимогам норм діючого законодавства, зокрема ч.3 ст.181 СК України.

З заяви про зміну способу стягнення аліментів вбачається, що позивачем, з якою проживає дитина, що підтверджується довідкою №580, виданою 26.03.2019 виконкомом Цибулівської селищної ради (а.с.11), обрано спосіб стягнення аліментів саме у частці від заробітку (доходу) батька дитини.

Посилання відповідача на відсутність матеріальної можливості сплачувати аліменти в розмірі, визначеним позивачем (1/4 частина від доходу відповідача), та те, що він має третю групу інвалідності, як обставин, які слід враховувати при призначенні аліментів, оскільки факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Вищенаведене повністю узгоджується з висновком зазначеним у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №755/14148/18, провадження №61-11325св19.

Відповідач посилаючись на те, що він значну частину коштів витрачає на лікування, оскільки є інвалідом ІІІ групи, не надав до суду доказів розміру витрат на своє лікування, тобто не довів належними та допустимими доказами неможливість сплати аліментів в розмірі, визначеному позивачем.

З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дитину, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, не погіршать її матеріального становища і визначення указаного позивачем способу та розміру стягнення аліментів призведе до дотримання прав дитини на утримання від батька відповідно до положень Закону.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Розмір аліментів визначений позивачем у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходів відповідача, до досягнення нею повноліття, є тим мінімумом, який батько в силу свого батьківського обов`язку за законом повинен сплачувати дитині та який не призведе до порушення його прав та інтересів.

Суд вважає, що за віком відповідач є працездатною особою, доводів на предмет скрутного матеріального становища чи незадовільного стану здоров`я, які б унеможливлювали ним сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі, який визначено позивачем суду не подав, за таких обставин суд приходить до беззаперечного висновку про можливість їх сплати останнім.

Судом не встановлено істотних обставин, які могли б впливати на виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, можливості сплачувати аліменти, з урахуванням інтересів та потреб саме дитини.

Крім цього, суд вважає за необхідне з метою повного забезпечення прав неповнолітньої дитини, на виконання положень ч.2 ст.182 СК України встановити мінімальний розмір аліментів у частці від доходу відповідача, але не менший, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 28.03.2019.

Суд вважає за необхідне на підставі ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідач є інвалідом ІІІ групи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю, позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову, а тому судовий збір підлягає стягненню із відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2-7, 9-13, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини задоволити повністю.

Стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходів, щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.03.2019 до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт громадянина України, № НОМЕР_4 , виданий органом 7125 02.03.2018, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , зареєстрована АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 , паспорт серії НОМЕР_7 , виданий Уманським МВ УМВС України в Черкаській області, 16.02.2012, зареєстрований по АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 23 жовтня 2019 року.

Суддя: Н. В. Мазай