ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: №22-ц/819/1581/19 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Прушинська О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , діючої від імені акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 серпня 2019 року, у складі судді Ус О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 , діючого від імені акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

30 серпня 2018 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачана користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.01.2011 року у розмірі 29194,12грн та судові витрати.

Позов обґрунтований наступним.

Відповідно до укладеного договору №б/н від 21.01.2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 9500,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Про це було підписано відповідну заяву.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають Договір між сторонами.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. договору, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.

Пунктом 1.1.3.2.4. договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Умови договору передбачають сплату процентів, а також пені та штрафів у відповідному розмірі за неналежне виконання позичальником зобов`язання за договором.

На порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 25.06.2018 року виникла заборгованість у розмірі 29194,12грн, яка складається з:

--- 2441,78грн - тіло кредиту;

--- 7713,67грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом,

--- 17172,28грн - заборгованість за пенею,

--- 500,00грн - штраф (фіксована частина),

--- 1366,39грн - штраф (процентна складова).

У зв`язку з вказаним просить задовольнити позов.

Відповідач подала до суду заяву від 16.08.2019 року, в якій просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позовні вимоги не визнає.

Оскаржуваним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 серпня 2019 рокупозов було задоволено частково. Суд вирішив: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 21.01.2011 року в розмірі 2441,78грн; в задоволенні решти вимог відмовити; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1762,00грн.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати зазначене рішення в частині незадоволення позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги банку в цій частині, а в іншій частині рішення залишити без змін. При цьому послався на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, пославшись на положення ст.ст.1048 і 1054 ЦК України, ст.49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", зазначив, що суд не мав права відмовляти у стягненні відсотків, що судом не враховано того, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків. Сплата відсотків є істотною умовою при наданні кредиту. Також, вказав, що оскаржуване рішення порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, суд не врахував, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів. Необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає ст.169 Кодексу європейського договірного права - акту міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права.

Отже, рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків й не оскаржується в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту, заборгованості за пенею та штрафу.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до витягу зі Статуту банку, погодженого НБУ 11.06.2018 року, позивач є правонаступником закритого акціонерного товариства КБ "ПриватБанк", яке у подальшому було перейменовано в публічне акціонерне товариство КБ "ПриватБанк" (а.с.33).

Відповідач ОСОБА_3 подала 21.01.2011 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.10).

В ній вказані детальні дані про відповідача, який погоджується з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

За вказаною заявою:

--- позичальник просить оформити на своє ім`я Ощадну книжку (Депозит);

--- передбачено зазначення позичальником бажаного кредитного ліміту за платіжною карткою кредитка "Універсальна"/Gold;

--- дата оформлення - 21.01.2011 року та особистий підпис клієнта. Відомостей щодо отримання позичальником картки дана анкета-заява не містить.

Наявний витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", який містять положення про процентну ставку, обов`язків щодо щомісячного платежу, сплату пені та штрафу (а.с.11).

Однак, серед чотирьох видів кредитних карт не вбачається, який саме із видів обрав для себе позичальник.

Також позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.12-26).

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором №б/н від 21.01.2011 року станом на 25.06.2018 року виникла заборгованість у розмірі 29194,12грн, яка складається з:

--- 2441,78грн - тіло кредиту;

--- 7713,67грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом,

--- 17172,28грн - заборгованість за пенею,

--- 500,00грн - штраф (фіксована частина),

--- 1366,39грн - штраф (процентна складова).

Згідно поданої до суду 16.08.2019 року заяви відповідач зазначила, що позовні вимоги не визнає, просить в їх задоволенні відмовити та розглянути справу за її відсутності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи тіло кредиту та відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві позичальника не зазначена процентна ставка та відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання, виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як на підставу для стягнення процентів, пені та штрафу, не можна вважати складовою кредитного договору через їх мінливий характер та відсутність підтверджень про них, як конкретні запропоновані позичальнику.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

Щодо кредитного договору, укладеного між сторонами, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила такий нижчезазначений висновок щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах, за яких кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації:

--- надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору;

--- на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить обов`язок сплати процентів за користування кредитом (якщо таке положення відсутнє в заяві), не містить відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань;

--- у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Сво бода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.

У ч.ч.1-3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів".

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору;

--- враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як зазначено, у заяві позичальника процентна ставка не зазначена. З іншого боку, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, враховуючи обставини справи та невизнання відповідачем позовних вимог, можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, які разом з Тарифами відповідачем не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить зазначення про розмір процентної ставки, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаних процентів. Щодо вимоги про стягнення тіла кредиту, пені та штрафу, то в цій частині рішення суду не оскаржується.

Відповідно є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні вказаної складової кредитної заборгованості, а саме процентів.

В той же час апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення тіла кредиту в розмірі 2441,78грн, оскільки це вбачається з розрахунку заборгованості.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

На підставі ч.2 ст.530 ЦК України, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як вже зазначалось, за розрахунком заборгованості заборгованість по тілу кредиту складає 2441,78грн. Тобто, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з позичальника на користь банку вказану суму й відмовив в задоволенні решти позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують. Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання на зміст норм законів, за якими кредитний договір є двостороннім, оплатним, таким, істотною умовою якого є сплата відсотків, оскільки позивачем не доведено суттєві умови укладеного між сторонами договору, зокрема щодо розміру та порядку сплати процентів. Як зазначалось, Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, Анкета-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить даних щодо процентної ставки, а інших доказів на підтвердження домовленості сторін про сплату процентів не надано. Також, підлягають відхиленню й посилання скаржника на те, що кредитна операція надається за рахунок залучених грошових коштів, а також на те, що необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачено ст.169 Кодексу європейського договірного права. При цьому апеляційний суд, виходячи із меж позовних вимог, враховує, що позивач не пред`являв вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України. Позивач обґрунтовував свої вимоги посиланням на Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи, які, однак, з підстав вищезазначеного, не є складовими кредитного договору.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючої від імені акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 серпня 2019 рокув частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , діючого від імені акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", до ОСОБА_3 простягнення відсотків за кредитним договором №б/н від 21.01.2011 року залишити без змін.

Це ж рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , діючого від імені акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", до ОСОБА_3 про стягнення тіла кредиту, а також заборгованості за пенею та штрафу за кредитним договором №б/н від 21.01.2011 року в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 22 жовтня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська