ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 757/27515/14-ц

провадження № 61-23351 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», Національний банк України,

представник відповідача за дорученням - Лопатнікова Аліна Вадимівна,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Лопатнікової Аліни Вадимівни, яка діє на підставі доручення в інтересах публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», на рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року в складі колегії суддів Гаращенка Д. Р., Ратнікової В. М., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», Національного банку України, в якому, з урахуванням уточнень, просила зобов`язати відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» повернути їй кошти за депозитними вкладами, а саме:

- «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків», заява від 20 січня 2011 року № SAMDN 5225, розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 , у розмірі 18 000 доларів США та нараховані відсотки в сумі 3 402,11 долари США;

- «Стандарт на 3 місяці», заява від 15 січня 2013 року № SAMDN 9561, особистий рахунок № НОМЕР_2 , на суму 30 000 грн та нараховані відсотки в сумі 11 340,37 грн.;

а також розірвати зазначені договори банківського вкладу та, у зв`язку з відсутністю належного контролю з боку Національного Банку України за діяльністю ПАТ КБ «Приватбанк», стягнути з НБУ на її користь моральну шкоду в сумі 7 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» у відділенні Банку, що знаходиться в м. Коростень Житомирської області, укладено два договори банківського вкладу: від 20 січня 2011 року та від 15 січня 2013 року.

У жовтні 2013 року позивач виїхала на постійне місце проживання до м. Севастополь, однак, звернувшись у травні 2014 року до місцевого відділення ПАТ КБ «Приватбанк» з вимогою про повернення коштів за договорами банківського вкладу, відповіді на власне звернення не отримала. Така бездіяльність Банку, на думку позивача, порушує її право на повернення коштів за першою вимогою вкладника, закріплене в частині другій статті 1060 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив із того, що шкода, завдана позивачеві, підлягає відшкодуванню не Банком, діяльність підрозділів якого на тимчасово окупованій території України зупинена постановою НБУ від 06 травня 2014 року №260, а Російською Федерацією, як державою, що здійснює окупацію.

Відхиляючи позовні вимоги до НБУ, суд першої інстанції керувався тим, що спірні правовідносини, які склалися між сторонами, не передбачають відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог до ПАТ КБ «Приватбанк» і розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково: зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1 депозитний вклад «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків» на суму 18 000 доларів США, відкритий згідно заяви № SАMDN5225 від 20 січня 2011 року, розрахунковий рахунок № НОМЕР_1.

У задоволенні інших позовних вимог до ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Змінено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині відхилення позовних вимог до НБУ залишене без змін.

Задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт укладення договору банківського вкладу «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків» від 20 січня 2011 року та перерахування на рахунок Банку коштів на виконання договірних умов у сумі 18 000 доларів США, а Банк, в свою чергу, ухиляється від виконання взятих на себе договірних зобов`язань з повернення банківського вкладу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за депозитними договорами та повернення депозитного вкладу «Стандарт на 3 місяці» від 15 січня 2013 року, апеляційний суд керувався тим, що позивач просила стягнути відсотки після спливу дії договорів, а також тим, що позивач не підтвердила факту внесення коштів на рахунок Банку за відповідним договором банківського вкладу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2017 року Лопатнікова А. В., яка діє на підставі доручення в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк», подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказане судове рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі та зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник відповідача просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

Посилається на те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо дотримання письмової форми договору банківського вкладу, а позивачем не надано суду оригіналу відповідного договору та квитанції або іншого платіжного документа на підтвердження внесення коштів на рахунок Банку.

Зазначає, що сума банківського вкладу та нараховані відсотки були виплачені вкладнику в повному обсязі у 2013 році.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог до НБУ, в частині вимог до ПАТ КБ «Приватбанк» про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення нарахованих відсотків за указаними договорами, а також зобов'язання повернути кошти за депозитним договором «Стандарт на 3 місяці» від 15 січня 2013 року відповідачем не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Заперечення/відзив на касаційну скаргу

Заперечення/відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 20 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» у відділенні Банку, що знаходиться в м. Коростень Житомирської області, укладений договір банківського вкладу «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків» строком на шість місяців до 20 червня 2011 року включно на суму 18 000 доларів США.

На підтвердження обставини зарахування коштів на рахунок банку за вказаним депозитним вкладом позивач надала суду копію квитанції, відповідность оригіналу якої була посвідчена судом першої інстанції.

По закінченню дії договору позивач не вимагала повернення внесених нею коштів, у зв'язку з чим договір банківського вкладу згідно частини четвертої статті 1060 ЦК України вважався продовженим на умовах, передбачених у Договорі.

15 січня 2013 року між сторонами був укладений договір банківського вкладу «Стандарт на три місяці» строком на три місяці до 14 квітня 2013 року включно на суму 30 000 грн, однак матеріали справи не містять документів на підтвердження факту виконання позивачем договірних умов в частині перерахування коштів на рахунок банку.

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» за зареєстрованим місцем проживання у м. Севастополі з вимогою про повернення коштів за договорами банківського вкладу, однак відповіді на указані звернення не отримала.

Відсутні в матеріалах справи й належні та допустимі докази на підтвердження обставини повернення банком позивачеві коштів за договором банківського вкладу «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків» від 20 січня 2011 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно з частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За змістом частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналогічний висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2019 року в справі № 201/4285/15-ц.

Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року). Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

У силу положень частини третьої статті 1060 ЦК України банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

При цьому згідно з положеннями частини другої статті 1060 ЦК України якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Установивши факт укладення сторонами договору банківського вкладу з дотриманням його письмової форми, звернення позивача про повернення належних їй коштів, а також відсутність доказів виконання відповідачем цього зобов`язання, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» повернути позивачеві кошти за відповідним договором.

Доводи представника ПАТ КБ «Приватбанк» про відсутність оригіналів документів не ґрунтуються на встановлених судом обставинах, адже суд апеляційної інстанції встановив, що позивач надала оригінал квитанції про перерахування коштів, а відповідність копії цієї квитанції оригіналу була посвідчена підписом головуючого в суді першої інстанції.

Сама по собі відсутність оригіналу договору банківського вкладу не може мати вирішального значення, адже наявність між сторонами договірних правовідносин встановлена судом із наданої представником Банку в суді першої інстанції виписки за договором № SАMDN5225.

Доводи касаційної скарги про те, що згідно з указаною випискою позивач ще в 2013 році отримала суму банківського вкладу в повному обсязі, не заслуговують на увагу з огляду на встановлену судом недоведеність обставин, на які посилається банк.

Посилання ПАТ КБ «Приватбанк» у касаційній скарзі на те, що зобов`язання за видачу позивачу вкладів не повинен нести банк, оскільки його майно конфісковане та знаходиться на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, є необґрунтованими, оскільки договір банківського вкладу укладений між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпрі, стороною договору банківського вкладу із позивачем було саме ПАТ КБ «Приватбанк», а не його філія, і саме воно брало на себе зобов`язання по виконанню договору, а тому припинення діяльності філії АТ КБ «Приватбанк» на окупованій території Автономної Республіки Крим не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивача за її вимогою.

Крім того, відсутність у ПАТ КБ «Приватбанк» доступу до документації Кримських відділень не має правового значення, оскільки спірний договір банківського вкладу укладений у відділенні банку, що знаходиться в м. Коростень Житомирської області.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Лопатнікової Аліни Вадимівни, яка діє на підставі доручення в інтересах публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про зобов`язання повернути кошти за договором «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків» від 20 січня 2011 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

М. М. Русинчук