ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа 621/1422/18

Провадження № 22-ц/818/3985/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Колтунової А. І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк",

треті особи: відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Харківській області, Харківська філія ДП "Сетам",

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Сокуренка Євгена Сергійовича на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 06 червня 2019 року в складі судді Бібіка О.В.,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Харківській області, Харківська філія ДП «Сетам» з вимогами: визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; звільнити з під арешту зазначену квартиру шляхом скасування арештів.

Позовна заява мотивована тим, що 08 червня 2018 року, під час перегляду оголошень про продаж арештованого майна на офіційному веб - сайті ДП «Сетам» в мережі Інтернет було з`ясовано, що належна їй на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 , виставлена на продаж з аукціону.

Вказана квартира належить їй на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі - продажу квартири від 17.03.2001, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Гаврильєвим В.І., зареєстровано в р-р № 393.

Право спільної сумісної власності на квартиру, виникло 17.03.2001 року на підставі вищезазначеного договору купівлі - продажу, оскільки під час купівлі вказаної квартири перебувала та перебуває на даний час у зареєстрованому шлюбі з чоловіком ОСОБА_4

Право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , набуто правомірно, на підставі правочину вчиненого у відповідності до діючого законодавства.

У відділі примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Харківської області перебуває виконавче провадження ВП № 49185597 за виконавчим документом - виконавчий лист № 2-1000/11, виданий 21.09.2011 Ленінським районним судом м. Харкова про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № 56/А - 07 від 21.12.2007.

На квартиру АДРЕСА_1 накладено арешти , а саме:

- арешт нерухомого майна - номер запису про обтяження № 7547765 (спеціальний розділ) від 03.11.2014 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.10.2014 ВП № 44849735, обтяжувач ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області;

- арешт нерухомого майна - номер запису про обтяження № 17471715 (спеціальний розділ) від 17.11.2016 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.11.2016 року ВП № 49185597, обтяжувач ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області;

- арешт нерухомою майна № 10988216 від 25.03.2011 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.03.2011 № АА 740083 обтяжувач ВДВС Зміївського РУЮ;

- арешт нерухомого майна № 12224431 від 29.02.2012 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 31470525 від 29.02.2012 обтяжувач Київський ВДВС ХМУЮ;

- арешт нерухомого майна №12307705 від 22.03.2012 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.03.2012 № 31524772, обтяжувач ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області.

Відомості про вказані арешти містяться в оголошенні про продаж квартири на офіційному веб - сайті ДП «СЕТАМ» в мережі Інтернетта в державних реєстрах, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відділом примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Харківської області, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом ії продажу з аукціону призначеному на 11.06.2018, незважаючи на те що квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Кредитний договір № 56/А - 07 від 21.12.2007 року був укладений між ОСОБА_3 - позичальник, та ПАТ КБ «ПриватБанк» - кредитор. За умовами цього кредитного договору ОСОБА_3 отримала кредит в іноземній валюті, а в забезпечення виконання зобов`язань передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно, додатково відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_4 виступили поручителями позичальника - ОСОБА_3

Вважає, що продаж належної їй на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 з аукціону проведення якого призначено на 11.06.2018 здійснюється з порушеннями матеріального та процесуального права, зокрема - приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які полягають в наступному: позичальником ОСОБА_3 отримано кредит в іноземній валюті; нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання; у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.

В порушення приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» належну їй по праву спільної сумісної власності квартиру продають з аукціону.

Відділом примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Харківської області порушені приписи ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» якою передбачено, що звернення стягнення на об`єктинерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Позичальник ОСОБА_3 передала в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» нерухоме майно (нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ), яким забезпечено виконання ОСОБА_3 обов`язків по кредитному договору. Таким чином, кредитору або органам ДВС слід звернути стягнення на заставне майно.

Діями відповідача ПАТ КБ «Приватбанк»та відділом примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Харківської області порушено приписи ст. 41 Конституції України, статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), приписи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», приписи ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», ст.60 ст.70 Сімейного Кодексу України.

Наявність арештів позбавляє можливості поділити спільне сумісне майно подружжя у позасудовому порядку.

Наявність арештів обмежує її право власності яке полягає у вільному користуванні та розпорядження належним майном. Позбавлено можливості розпоряджатися належним майном на власний розсуд, зокрема, укласти договір зі ОСОБА_4 про виділ належної частки квартири в натурі, та розпорядитись нею на власний розсуд.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, де зазначено, що нею не оспорюється факт продажу подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у 2001 році квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Щодо наявності виконавчих проваджень, то з неї стягуються кошти в погашення заборгованості за договором кредиту, укладеному з ПАТ КБ "ПриватБанк".

Від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, де він зазначив, що позовні вимоги визнає. Визнав факт того, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, де зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_1 він визнає, обставини, викладені у позові, підтверджує.

Від представника ДП «Сетам» Сапальової Н.М. надійшли письмові пояснення, де зазначено, що ДП "Сетам" було внесено інформацію про реалізацію двокімнатної квартири, загальною площею 53,29 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Заявка на реалізацію була сформована в рамках виконавчого провадження № 49185597, у якому боржником є ОСОБА_4 . На підставі ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 11.06.2018 торги з реалізації квартири було зупинено.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 06 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог в частині звільнення з під-арешту 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 шляхом скасування арештів відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренко Є.С. просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову. В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції не мав законних підстав для визнання права власності, оскільки позивач не заявляла вимогу про поділ майна подружжя і не існує правової норми, яка б давала змогу суду без поділу майна подружжя визнати право власності одного подружжя на частку в такому майні. Позивачем не доведено, що його права оспорюються або порушуються.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В обгрунтування відзиву зазначає, що відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Харківській області та АТ КБ «ПриватБанк» не визнають право власності позивача на Ѕ частину квартири. Відповідачами не було надано належних доказів, які б вказували на те, що нажита подружжям за час шлюбу квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Рішення суду ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції про визнання за нею право власності на Ѕ частину спірної квартири, банк тим самим підтверджує, що не визнає та оспорює її право власності. Конструкція норми ст. 22 Кп ШС України та ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 23 квітня 1983 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб, після укладення шлюбу подружжю присвоєні прізвища - ОСОБА_2 .

Згідно договору купівлі-продажу від 17 березня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Гаврильєвим В.І., зареєстровано в р-р № 393, ОСОБА_4 купив, а ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_1 .

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкту №127060844 від 11.06.2018 вбачається, що на майно, яке належить ОСОБА_2 накладено арешт: номер запису про обтяження № 17471715 (спеціальний розділ) від 17.11.2016 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.11.2016 року ВП № 49185597, обтяжувач ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області; реєстраційний номер обтяження № 10988216 від 25.03.2011 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.03.2011 № АА 740083 обтяжувач ВДВС Зміївського РУЮ; реєстраційний номер обтяження № 12224431 від 29.02.2012 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 31470525 від 29.02.2012 обтяжувач Київський ВДВС ХМУЮ;реєстраційний номер обтяження №12307705 від 22.03.2012 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.03.2012 № 31524772, обтяжувач ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області. (а. с. 18-20).

На офіційному веб - сайті ДП «Сетам» в мережі Інтернетквартира АДРЕСА_1 , виставлена на продаж з аукціону 11.06.2018. (а. с. 15, 16).

Як вбачається із копії договору поруки від 21.12.2007 року, укладеному між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_4 , останній поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_3 своїх обов`язків за кредитним договором №56/А-07 від 21.12.2007. (а. с. 28).

З вимоги державного виконавця, направленої ОСОБА_2, вбачається, що в провадження перебуває виконавче провадження №49185597 від 02.11.2015, відкрите на підставі виконавчого листа №2-1000/11, виданого 21.09.2011 Ленінським районним судом м. Харкова про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором №56/А-07 від 21.12.2007 у розмірі 4209290,95 грн. (а. с. 21).

Окрім арешту майна боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №49185597, інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкту №127060844 від 11.06.2018 містить інформацію й про інші виконавчі провадження, де боржником є ОСОБА_2 і у зв`язку з чим також накладено арешт на нерухому майно.

Задовольняючичастково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, щоспірне майно належить на справі спільної сумісної власності подружжю, частки якихє рівними.

Колегія суддів погоджується зтакими висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що вимоги про поділ майна не заявлені, є помилковими.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вказані положення відповідають змісту статей 60 та 63 СК України та частині третій статті 368 ЦК України.

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної статтею 22 КпШС України (статтею 60 СК України), майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. При розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту з належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя судам необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем право власності на її 1/2 частки.

З урахуванням прохальної частини позову, апелянт помилково вважає, що позивачем не заявлено позовних вимог про поділ майна подружжя, оскільки такі доводи здійснені без врахуванням викладених позивачем обставин та наданих нею доказами.

Посилання суду першої інстанції, що зверненні до суду першої інстанції позивач помилково посилалась на вимоги ст. 69, 70 СК України, так як норми СК України не розповсюджуються на правовідносини, що виникли до їх прийняття, є помилковим, оскільки з відповідним позовом позивач звернулась у червні 2018 року. Разом з тим, зазначене порушення не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги, що позивач безпідставно звернулась до суду з відповідним позовом, оскільки відсутні докази підтверджуючі, що її право власності не визнається або оспорюється, взагалі не ґрунтуються на матеріалах справи.

Предмет спору - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання за не права особистої приватної власності на частину майна, набутого за час шлюбу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

В пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вказано, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З посиланням на вимоги ст. 60, 69, 70 СК України, ст. 59 Закону України «про виконавче провадження» позивач звернулась до суду з відповідним позовом, оскільки квартира АДРЕСА_1 була виставлена на продаж з аукціону.

З урахуванням зазначеного, доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не довела невизнання ( порушення) її прав є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11 висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки містить різні фактичні обставини справи у порівнянні зі справою, яка переглядається.

Судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду доводами апеляційної скарги не спростовується, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Сокуренка Євгена Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова