Справа № 445/1680/19
У Х В А Л А

"23" жовтня 2019 р. м.Перемишляни

Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Савчака А.В.,

з участю секретаря судового засідання Подусівської Л.В.,

розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до Золочівського районного суду Львівської області з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Золочівського районного суду Львівсьокї області від 25 вересня 2019 року справу передано за підсудністю до Перемишлянського районного суду Львівської області. Справа надійшла до суду 22 жовтня 2019 року.

Одночасно з позовною заявою, позивач подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить забезпечити позов, шляхом накладення заборони виїзду за кордон відповідача ОСОБА_2 на термін до погашення боргу за договором позики.

Заяву мотивує тим, що відповідач, незважаючи на неодноразові звернення, не повертає кошти. На думку позивача, відповідач займається неофіційним бізнесом з купівлі за кордоном та перепродажу в Україні бувших в користуванні іноземних автомобілів та побутової техніки. На думку позивача, позичені в нього кошти відповідач спрямував саме для розвитку свого бізнесу. На думку позивача, заборона виїзду відповідача за кордон унеможливить зайняття його вищевказаною діяльністю.

Вивчивши матеріали справи, суд не погоджується з доводами позивача про необхідність вжиття вказаних заходів забезпечення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під час розгляду цивільної справи № 6-605цс16 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою роз`яснив, що забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Відтак, заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто бути безпосередньо зв`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову, може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

З огляду на вищесказане, суд бере до уваги таке: розписка відповідача про отримання коштів, може свідчити про наявність між сторонами спору; доказів, які б свідчили, що відповідач займається неофіційним бізнесом з купівлі за кордоном та перепродажу в Україні бувших в користуванні іноземних автомобілів та побутової техніки, немає; будь-які дані про особу відповідача (сімейний стан, рід занять, кількість поїздок за кордон та їх мета тощо) відсутні; невідомо яким чином вплине застосування такого заходу забезпечення позову на відповідача та/або на інших осіб (членів його сім`ї).

Позивачем не надано суду ні доказів ні належного обґрунтування того, що застосування такого заходу забезпечення позову як заборона виїзду відповідача за кордон ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду (якщо суд дійде до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог) або сприятиме поновленню порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Натомість аргументи позивача зводяться до того, що така заборона позбавить можливості відповідача займатись його «бізнесом». На думку суду, такі аргументи позивача не можуть бути підставою для застосування такого виду заходу забезпечення позову як заборона відповідачу виїжджати за кордон, а сам захід безпосередньо не зв`язаний з предметом спору та не є необхідним для забезпечення виконання судового рішення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу виїжджати за кордон є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.151-153, 259, 260, 353, 354 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя : А. В. Савчак