суддіВерховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І.
справа № 303/7192/16-ц
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Виконавчий комітет Великолучківської сільської ради Мукачівського району (далі - ВК Великолучківської сільської ради), служба у справах дітей Мукачівської районної державної адміністрації (далі - служба у справах дітей Мукачівської РДА), ОСОБА_6 , орган опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації (далі - орган опіки та піклування Мукачівської РДА), про виселення.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року касаційну скаргу
ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2018 року залишено без змін.
Залишаючи без змін судове рішення апеляційного суду, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як члени сім`ї власника втратили право на користування житлом у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 , яка була власником спірного житлового приміщення, а отже, відповідно до вимог закону, вони є такими, що підлягають виселенню. Разом з тим, ураховуючи, що виселення відповідачів, як втручання у право на житло, буде неспівмірним із переслідуваною метою, касаційний суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
З такими висновками Верховного Суду не погоджуюся, у зв`язку з чим відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.
Вважаю, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягала задоволенню, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2018 року скасуванню, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 квітня 2017 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , необхідно було залишити в силі з таких підстав.
ОСОБА_1 обгрунтовував позовні вимоги тим, що він набув право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом від 26 жовтня 2010 року, після смерті ОСОБА_7 , яка заповідала йому все належне їй майно. Він зареєстрований у вказаному будинку, але проживає за адресою:
АДРЕСА_1 , за якою також зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 , яких заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 червня 2005 року позбавлено батьківських прав щодо їхніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачі зловживають спиртними напоями, не займаються вихованням дітей, привели будинок у занедбаний стан, у будинку відсутні нормальні умови для проживання сім`ї, немає меблів, опалення, світла, про що складено відповідний акт комісії з участю депутатів сільської ради.
Посилаючись на те, що відповідачі перешкоджають вільно користуватися належним йому на праві приватної власності нерухомим майном, і відмовилися у добровільному порядку виселитися з будинку, позивач просив усунути перешкоди у користуванні його власністю шляхом виселення їх із спірного житлового приміщення, з підстав передбачених статтею 41 Конституції України, статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Зазначеній нормі кореспондує частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений у його здійсненні, чи протиправно його позбавлений. Право наймача чи члена сім`ї власника на користування житловим приміщенням (сервітут) виникає лише за наявності права власності на будинок особи, членами сім`ї якого вони є, з припиненням права власності такої особи, втрачається і право користування житловим приміщенням членів сім`ї, наймачів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі
№ 6-158цс14, яка є сталою у судовій практиці.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі
№ 569/4373/16-ц, не відійшла від зазначеного вище висновку Верховного Суду України, а з урахуванням конкретних обставин справи вказала, що втручання у право на житло членів сім`ї власника має грунтуватися не лише на вимогах закону, але й має бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача, а тому сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника, в тому числі і колишніх. Особливість зазначеної справи полягає в тому, що колишній член сім`ї власника набув право користування спірним житловим приміщенням з 1970 року, як член сім`ї своїх батьків - членів житлово-будівельного кооперативу, мав право на спадкування обов`язкової частки у квартирі після смерті матері, але відмовився від неї на користь сина. Новий власник, набувши право власності на квартиру за договором міни, мав реальну можливість знати про право користування зазначеною квартирою члена сім`ї колишнього власника квартири, а отже про її обтяження, що не може свідчити про добросовісність сторін при укладенні договору міни.
У справі, що була предметом касаційного перегляду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, обставини справи є відмінними від зазначеної вище справи, що розглядалася Великою Палатою Верховного Суду.
Зокрема, позивач вказував на те, що відповідач ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 зловживають спиртними напоями, не займаються вихованням дітей, внаслідок чого позбавлені батьківських прав, привели будинок у занедбаний стан, зокрема, у будинку відсутні нормальні умови для проживання (відсутні меблі, опалення, світло). Відповідачі перешкоджають йому у користуванні його власністю, в порушення вимог статті 13 ЦК України вчиняють дії, які призводять до псування належного йому на праві власності нерухомого майна, що є підставою для звернення до суду за захистом його порушеного права.
Загальними засадами цивільного законодавства є, в тому числі, неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше міжнародного права як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання держави у право власності на майно повинне відповідати критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння.
Оцінюючи критерії втручання у право відповідачів на мирне володіння житлом, колегія суддів вказала, що воно є несправедливим, оскільки їх виселення покладе на них надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, призведе до того, що відповідачі стануть безхатченками.
Зазначеного висновку, на мою думку, колегія дійшла, без урахування істотних обставин, що мають значення для справи, надавши більшу перевагу праву відповідачів на користування жилим приміщенням у порівнянні з правом власності позивача, що є непорушним і підлягає пріоритетному захисту, виключенням із якого можуть бути лише виняткові випадки (наприклад обставини, що були встановлені Великою Палатою Верховного Суду у справі
№ 569/4373/16-ц). В іншому випадку право власності буде мати декларативний характер, оскільки не матиме реального захисту, що не відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства та цивільного судочинства.
Щодо висновку колегії суддів про те, що втручання суду у право особи на користування жилим приміщенням шляхом виселення не буде відповідати критерію справедливості, то такий критерій не може бути оцінений без його співмірності з критерієм добросовісності поведінки та дій відповідачів щодо користування чужим майном, зокрема приведення ними житлового будинку у незадовільний стан, що унеможливлює користування ним за призначенням. Відповідачі не спростували наведених позивачем доводів щодо їх недобросовісного користування чужим майном, не заявляли зустрічний позов про визнання права користування спірним жилим приміщенням з наведенням відповідних аргументів та доказів. Таким чином, вирішення спору у такий спосіб, покладає надмірний тягар не на відповідачів, як осіб, які користуються чужим майном після припинення їх права користування ним у зв`язку зі смертю колишнього власника, а на нового власника цього нерухомого майна, який набув його добросовісно в порядку спадкування за волевиявленням попереднього власника (заповітом), і фактично реально позбавлений права володіння та користування належним йому на праві власності нерухомим майном.
З огляду на наведене, вважаю, що колегія суддів дійшла помилкового висновку про законність та обгрунтованість рішення суду апеляційної інстанції, який в порушення, визначених процесуальним законом повноважень, фактично відійшов від правової позиції Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.
Натомість, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині виселення із спірного житлового будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Підсумовуючи наведене, вважаю, що касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно було задовольнити, постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2018року скасувати, а заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 квітня 2017 року залишити в силі.
Суддя: Г. І. Усик