Справа № 567/902/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення пеершкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 звернувся ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову вказує, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Зазначає, що в даній квартирі також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .

Вказує, що ОСОБА_2 членом його сім"ї не являється.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не проживає у належній йому квартирі з 2012 року, участі в утриманні житла не бере, його особисті речі в квартирі відсутні, а факт реєстрації його місця проживання в зазначеній квартирі створює йому перешкоди в користуванні своїм майном, зокрема отримати субсидію на відшкодування комунальних послуг із-за відсутності у нього достовірної інформації про доходи і витрати відповідача, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1

Ухвалою Острозького районного суду від 25.07.2019 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення учасників, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2018 ОСОБА_3 належить квартира, яка знаходиться в АДРЕСА_2 .

Вказує, що у даній квартирі також є зареєстрованим відповідач - ОСОБА_2 , який там не проживає.

Договір найму житла між позивачем та відповідачем не укладався, та у виконавчому комітеті Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області не реєструвався.

Вказує, що реєстрація відповідача створює позивачу значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність реєстрації ОСОБА_2 в квартирі не дозволяє отримати субсидію на відшкодування комунальних послуг із-за відсутності у нього достовірної інформації про доходи і витрати відповідача, а також фактично унеможливлює продаж квартири.

Зазначив, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у даній квартирі з 2012 року та не користується нею, не бере участі у витратах на її утримання. Вказуючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні створює для позивача, як власника, незручності, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав.

Вказав, що є двоюрідним братом позивача. Зазначив, що проживав в зазначеній квартирі деякий час в дитинстві та з 2010 чи 2011 почав їздити на заробітки. Вказав, що з 2011 по 2014 чи 2015 рік проживав в цивільному шлюбі в м.Нетішин Хмельницької області, однак періодично навідувався в зазначену квартиру. В подальшому періодично їздив на заробітки. Підтвердив, що був засуджений Нетішинським міським судом 09.08.2019 за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі та на даний час відбуває покарання в ДУ «Райківецька ВК №78».

Зазначив, що його батьки теж проживають в м.Нетішин Хмельницької області. Після смерті ОСОБА_4 його батьки намагалися потрапити в дану квартиру щоб забрати його речі, однак у вхідних дверях вже були замінені замки. Вказав, що в його батьків були ключі від даної квартири, оскільки його мати допомагала доглядати за хворим дядьком. Вказав, що іншого житла в нього немає. Договору найму житла з ОСОБА_3 він не укладав. Окрім того, вважає, що відповідач отримав дану квартиру в спадщину незаконно.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2018, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №111310554 від 22.01.2018, встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

З довідки Оженинської сільської ради №712 від 08.05.2018, актів обстеження матеріально-побутових умов проживання від 17.05.2017, 08.05.2018, року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_2 , але фактично там не проживає з 2012 року, а проживає в м.Нетішин.

Крім того, факт реєстрації відповідача у належному позивачу житлі підтверджується довідкою Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області № 530/02-16 від 24.07.2019 року.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є зареєстрованими за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачу.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем, який є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо користування цим майном, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області не реєструвався.

Відповідач ОСОБА_2 не проживав та не проживає у даній квартирі більше п`яти років та не є членом сім`ї позивача.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖК України, не проживає разом з ним та не веде спільне господарство, що підтверджується поясненнями сторін.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачем суду не надано.

Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Так, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім"ї позивача, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є співвласником спірного житлового приміщення, не є членом сім`ї нового власника, факт реєстрації відповідача у спірній квартирі створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації його майнових прав як власника будинку.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності щодо жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в належній позивачу квартирі більше п"яти років, в тому числі і на момент набуття ним права власності на квартиру, договору на користування житлом з власником будинку відповідач не укладав, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житловим приміщенням не встановлено, участі в оплаті комунальних послуг відповідач не приймає.

При цьому суд критично відноситься до заперечень відповідача щодо неправомірного набуття ОСОБА_3 права власності на дану квартиру, оскільки факт набуття позивачем права власності на спірну квартиру підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом та будь-яких доказів того, що дана обставина оспорювалась відповідачем, суду не надано.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача, як власника спірної квартири, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак його право підлягає захисту, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

У зв`язку із задоволенням позову з відповідача, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню на користь позивача понесені і документально підтвердженні судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору.

На підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, керуючись ст. 10, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив :

позов ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою задовольнити.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні власністю та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 768 грн. 40 коп. витрат на сплату судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.10.2019.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.