ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2019 року м. Чернівці

Справа № 716/1387/18

Провадження №22-ц/822/996/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Лисак І.Н.,

секретар - Скрипка С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків, головуючий у І-й інстанції - Стрілець Я.С.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що відповідачка є їх донькою. Вони є пенсіонерами та отримують пенсію, розмір якої в сукупності становить 3 435 грн на місяць. Крім пенсії, кожного року вони отримують дохід у вигляді орендної плати за земельний пай. Інших джерел доходів не мають, але мають кредитні зобов`язання. Після отримання пенсії вони здійснюють платежі за кредитним зобов`язанням, у зв`язку із чим їх матеріальний стан є вкрай нужденним. Вони не спроможні забезпечити в повній мірі себе усім необхідним, житловий будинок, в якому вони проживають, потребує капітального ремонту. Інші діти допомагають їм нерегулярно та в міру своїх можливостей, однак забезпечити їх усім необхідним неспроможні. Відповідач тривалий час перебуває за кордоном, де отримує регулярний та високий дохід.

Просили стягнути з відповідача на їх користь аліменти в розмірі 2 000 грн щомісячно.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення представник позивачів ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції, встановивши, що позивачі є непрацездатними, прийшов до помилкового висновку про те, що вони не потребують матеріальної допомоги.

Позивачі проживають у власному будинку загальною площею 16 кв.м. Вказаний будинок потребує капітального ремонту, оскільки в ньому протікає покрівля, прогнили балки в кімнатах, в будинку потрібно замінити вікна та двері. Домогосподарство, де проживають позивачі, не газифіковане, пільгами вони не користуються.

Зазначає, що ОСОБА_2 хвора на онкологію та перебуває на обліку в обласному онкологічному диспансері, ОСОБА_3 переніс інсульт та перебуває на обліку в Заставнівській ЦРЛ по захворюванню серця. Лікування потребує значних коштів, мінімальної пенсії недостатньо для належного існування та життя.

Крім того, позивачам потрібні кошти для покращення своїх житлових умов. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 несуть витрати на утримання господарства та сплату комунальних послуг. Після сплати зазначених витрат для придбання їжі, ліків, одягу та інші потреби у позивачів залишається 833 грн в місяць на людину, що в 2,5 рази менше прожиткового мінімуму та не відповідає показнику «споживчого кошика».

Також у позивачів наявні кредитні зобов`язання перед банком у розмірі 24 901 грн.

Судом першої інстанції, всупереч нормам ЦПК, не було проведено підготовче судове засідання, що є грубим порушенням норм процесуального права.

На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 подав відзив, у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частин четвертої та шостої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами четвертої та шостої статті 19, частини першої статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі дійсно є непрацездатними особами, які мають шестеро повнолітніх дітей. Встановлені в судовому засіданні обставини не дають суду підстав зробити висновок про їх потребу в наданні сторонньої матеріальної допомоги з боку відповідача, оскільки позивачі мають інших дітей, які систематично надають їм матеріальну допомогу, при цьому, позивачі володіють нерухомим майном, отримують пенсійні виплати за віком на рівні прожиткового мінімуму, встановленого для непрацездатних осіб, щорічний дохід у вигляді орендної плати за земельний пай, також у користуванні мають транспортний засіб марки «Фіат добло», який відповідач ОСОБА_4 разом із братом ОСОБА_6 подарували на ювілей позивачу ОСОБА_3 Відповідач на даний час є непрацездатною особою внаслідок хвороби, яка перешкоджає їй працювати, та потребує систематичного лікування, а тому фактично неспроможна надавати матеріальну допомогу батькам.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як передбачено частиною 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що позивачі мають шістьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 .

Відповідно до довідок про доходи, виданих управлінням ПФУ в Чернівецькій області від 03 липня 2018 року за № 1251 та №1252, позивач ОСОБА_3 отримує пенсію за віком в розмірі 1 373 грн щомісячно, а позивач ОСОБА_2 - в розмірі 2 062,03 грн.

З акту обстеження умов проживання позивачів від 30 липня 2018 року видно, що останні зареєстровані та проживають у власному будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 16 м.кв. Вказаний будинок потребує капітального ремонту, оскільки в ньому протікає покрівля, прогнили балки в кімнатах, в будинку потрібно замінити вікна та двері. Домогосподарство, де проживають позивачі, не газифіковане, пільгами вони не користуються. Позивачі отримують дохід від присадибної ділянки розміром 0,57 га, а також у вигляді пенсії. У власності подружжя є майновий пай у вигляді земельної ділянки розміром 1,1335 га, частину якого (1,1231 га) здано в оренду ТОВ «Хрещатик-Агро».

Крім того, з вищевказаного акту обстеження умов проживання позивачів вбачається, що відповідач ОСОБА_4 разом із братом ОСОБА_6 подарували на ювілей позивачу ОСОБА_3 транспортний засіб марки «Фіат добло».

Судом першої інстанції також встановлено, що своїм непрацездатним батькам, в міру своїх можливостей, допомагають діти ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , більшість яких проживають за кордоном та систематично забезпечують батьків продуктами харчування та іншими необхідними продовольчими товарами, періодично грошовими коштами. Вказані обставини були підтверджені позивачами особисто в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Матеріалами справи також підтверджено, що станом на 18 жовтня 2018 року у ОСОБА_11 були кредитні зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк», розмір яких у сукупності становив 24 901 грн. (а.с. 63).

Відповідачка ОСОБА_4 проживає в Федеративній Республіці Німеччина зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про народження (а.с. 102) та копією закордонного паспорту (а.с.101).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Із змісту статті 202 СК України видно, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків за наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них. Згідно з частиною 2 статті 205 СК України при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Отже, право на утримання від дочки, сина батьки матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Статтею 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення:осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

Відповідно до довідок про доходи, виданих управління ПФУ в Чернівецькій області від 03 липня 2018 року за № 1251 та №1252, позивач ОСОБА_3 отримує пенсію за віком в розмірі 1 373 грн щомісячно, а позивач ОСОБА_2 - 2 062,03 грн.

Отже, ОСОБА_2 отримує пенсію в розмірі, що перевищує визначений законодавством України прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, а ОСОБА_3 отримує пенсію майже на визначеному законодавством України рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначена позивачам пенсія в цілому відповідає встановленому законом прожиткового мінімуму, необхідного для забезпечення здоров`я та життєдіяльності людини.

Будь-яких доказів того, що розмір пенсії позивачів, який встановлений відповідним органом виконавчої влади держави України, реально не забезпечує об`єктивні потреби позивачів, матеріали справи не містять.

Надані документи щодо стану здоров`я позивачів не підтверджують обставин їхніх щомісячних витрат на лікування, які перевищують дохід позивачів у вигляді пенсії. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не надано доказів того, що їхня пенсія не забезпечує потреб на харчування, лікування тощо.

Крім того, позивачами підтверджено в судовому засіданні першої інстанції про отримання фінансової допомоги від інших дітей, а також отримання доходу від передачі земельної ділянки в оренду.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга також не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи позивачів, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак