ПОСТАНОВА

Іменем України

17 жовтня 2019 року м. Кропивницький

справа № 384/734/17

провадження № 22-ц/4809/1203/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Кіселик С. А.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Укрсиббанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області (суддя Галицький В. В.) від 08 травня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі за текстом - АТ «УкрСиббанк») про визнання недійсним кредитного договору № 0 від 09 жовтня 2006 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 .

Вимога позивача обґрунтована тим, що 09 жовтня 2006 року між ним, ОСОБА_1 , та АКІБ «Укрсиббанк», який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», а згодом на Aкціонерне товариство «Укрсиббанк», було укладено кредитний договір № 0. Позивач вважає, що цей договір укладено всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та інших актів законодавства України, з грубим порушенням його прав, як споживача, що є підставою для визнання договору недійсним в судовому порядку. Деталізуючи підстави позову, позивач вказав, що в договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і така інформація не була надана позивачу на час укладення договору. В супереч законодавству на момент укладання кредитного договору у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України на видачу валютних кредитів. Договір від імені банку підписаний особою, чиї повноваження документально не підтверджені. Умови кредитного договору є несправедливими внаслідок нечесної підприємницької практики відповідача, яка полягала у покладенні всіх валютних ризиків від знецінення національної валюти України відносно валюти договору виключно на споживача та замовчуванні банком цієї обставини під час укладення договору. Всупереч закону банк не ознайомив його з усіма умовами кредитування, в протилежному випадку він би не погодився на укладення даного договору. Кредитний договір містить положення, які прямо порушують права позивача, передбачені Конституцією України та ставлять його у вкрай невигідне положення. Як на законодавчу підставу пред`явленого позову позивач посилався на положення ст. ст. 203, 216, 230 ЦК України, ст. ст. 11, 18 закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 08 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку, що відповідно до вимог ст. ст. 203, 1054, 1055 ЦК України, а також інших нормативно-правових актів при укладанні спірного кредитного договору між його сторонами досягнуто домовленості щодо всіх передбачених чинним на той час законодавством істотних умов договорів, а також виконано вимоги закону щодо форми кредитного договору. Окрім того, на момент укладення спірного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним. Позивач не надав доказів недобросовісності банку при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству. Вказане виключає можливість визнання спірного кредитного договору недійсним.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В поданій апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 08 травня 2019 року й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач стверджує про порушення судом першої інстанції норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, на його переконання, текст рішення суду за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України. Суд взяв до уваги сумнівні докази відповідача та дійшов помилкового висновку про наявність у відповідача повноважень на здійснення кредитування в іноземній валюті так, як всупереч вимогам тогочасного законодавства банк не мав індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютного кредитування. Суд не врахував несправедливість умов договору внаслідок нечесної підприємницької практики відповідача. Замовчування банком істотних і дійсних умов кредитування ввело позивача в оману та фактично змусило його погодитися на запропоновані невигідні умови. Банк не дотримався вимог закону щодо процедури укладення договору споживчого кредитування.

Узагальнені доводи та заперечення відзиву відповідача на апеляційну скаргу

Відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги. Посилався на те, що відповідність кредитного договору вимогам законодавства вже встановлено рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 квітня 2016 року по цивільній справі ЄУН 404/2487/15-ц. Крім того, на час укладення договору банк мав банківську ліцензію і дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, що було достатнім для укладення договору та його виконання. Твердження позивача про обман з боку банку є безпідставним. Позивач особисто звернувся до банку з пропозицією укласти договір, був ознайомлений з його умовами, виконував їх.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

09 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого, зокрема, банк зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 36 200 швейцарських франків, що відповідало еквіваленту 145778 грн 34 коп., а позивач зобов`язався повернути кредит в строк до 08 жовтня 2027 року та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 7,990% річних.

Згідно п. 1.5. цього договору, кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 , МФО 351005, у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Також місцевим судом встановлено, що згідно з банківською ліцензію № 75 від 24 грудня 2001 року, виданою Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк», банк мав право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (т. 1 а. с. 103).

Відповідно до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року, виданого Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк» на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу, а також самого додатку до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року «Перелік операцій, які має право здійснювати АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», останній мав право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з того, що однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України), яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаївділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У випадках, передбачених законодавством, право сторін визначати умови договору на власний розсуд може бути обмежено.

Зокрема, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено особливі вимоги щодо умов договору споживчого кредиту та порядку його укладення.

На договори поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути спростована в судовому порядку.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у ст. 203 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Враховуючи, що позивач в апеляційній скарзі навів кілька самостійних підстав для скасування рішення суду першої інстанції, суд оцінює їх окремо.

Щодо визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 227 ЦК України

Статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (стаття 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію, письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» вважається генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Крім цього, відповідно до порядкового номера 160 списку, який є додатком до листа Національного банку України від 06 лютого 2007 року № 41-216/241-1221 «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями», АКІБ «Укрсиббанк» входить до списку банків, які отримали банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення валютних операцій.

Місцевий суд, з висновками якого у цій частині погоджується й суд апеляційної інстанції, встановивши, що законодавством визначено право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу (ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України), а також правомірність діяльності банків на підставі відповідних ліцензій по наданню кредитів в іноземній валюті, наявність належних дозвільних документів у АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», на момент укладення із ОСОБА_1 спірного договору про надання споживчого кредиту, а також відсутність станом на 09 жовтня 2006 року законодавчої заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідача на той час права надавати споживчий кредит в іноземній валюті та вимагати від ОСОБА_1 його повернення, а також процентів за користування кредитними коштами в іноземній валюті.

Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність та безпідставність заявлених позовних вимог про визнання укладеного між сторонами договору недійсним із вищевикладених підстав, а також з огляду на те, що сам позивач з умовами кредитування (вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті) погодився.

Також судом обґрунтовано відкинуто доводи позивача, про те, що саме по собі неповідомлення банком про зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання спірного договору про надання споживчого кредиту недійсним, з огляду на те, що позивач, добровільно погодившись на отримання кредиту в іноземній валюті, діяв на власний розсуд та ризик і сам повинен був передбачати у момент укладення договору можливість зміни курсу української гривні до іноземної валюти.

Щодо визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України та ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочинунавмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вказував на те, що банк не дотримався вимог статей 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» і не надав йому до підписання оспорюваного кредитного договору у письмовій формі інформацію про пропоновану банком послугу, її переваги і недоліки, розмір реальної процентної ставки та сукупну вартість кредиту у гривні, тим самим ввів його в оману.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону Ураїни «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомитиспоживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статті 15, 23 вказаного Закону передбачають такі види відповідальності: розірвання договору, відшкодування збитків, штраф.

Таким чином, положення Закону України «Про захист прав споживачів» за невиконання вимог ч. 2 ст. 11 цього Закону передбачають інші правові наслідки, ніж визнання договору недійсним.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Пунктом 10 ч. 3 ст. 18 цього Закону встановлено, що несправедливими є умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом частин 5, 6 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Крім того, статтею 19 Закону заборонена нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Позивач у позовній заяві та в апеляційній скарзі посилався на невиконання позивачем Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженні постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (далі Правила), які регулюють виконання банками положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та відсутність у нього достатньої інформації для здійснення свідомого вибору.

Проте, на час укладення оспорюваного договору, тобто станом на 09 жовтня 2006 року, ці Правила не були чинними так, як затверджені НБУ після укладення оспорюваного договору, а отже цей нормативно-правовий акт не підлягає застосуванню при вирішенні цього спору.

Водночас, застосуванню підлягають положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на виконання яких пізніше були затверджені Правила.

Відповідач не надав доказів того, що до укладення договору з ОСОБА_1 банк повідомив споживача про особу кредитодавця та умови кредитування, однак, умови договору про надання споживчого кредиту від 09 жовтня 2006 року № містили відомості про найменування банку та його місцезнаходження, суму кредиту (п. 1.1. договору), строк кредитування (п. 1.2.), мету надання кредиту (п. 1.4. договору), форми й види його забезпечення (розділ 2. договору), тип та розмір процентної ставки (п. 1.3.1. договору), умови повернення кредиту і сплати процентів у розмірі мінімального місячного платежу 258,64 долара США (п. 1.2.1., 1.2.2. Договору).

За змістом п. 1.3.1. процентна ставка у розмірі 7.990 % річних є дійсною протягом 30 календарних днів з дати видачі кредиту. Надалі процентна ставка підлягає перегляду з підстав, передбачених п. 9.2. цього договору, та узгодженню сторонами. Інакше діє процентна ставка, чинна у попередньому періоді.

При цьому, згідно з п. 3 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не є несправедливими умови договору, які передбачають зміни відсоткової ставки.

Крім того, договір містить графік погашення кредиту.

Ці дані давали позивачу можливість шляхом виконання нескладних математичних дій визначити орієнтовний розмір своїх витрат на виконання своїх зобов`язань за договором.

При цьому позивач не посилався на те, що він не мав реальної можливості перед укладенням договору ознайомитися з його проєктом та оцінити зміст умов договору.

Спростовуючи висновок суду першої інстанції про відповідність спірного кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», позивач та його представник посилалися на висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 21 лютого 2019 року № 359/02/2019 (т. 2 с. 63 82), в якому зазначено, зокрема, що процентна ставка за користування кредитом становить 7,99 % річних згідно з п. 1. 1. Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 09 жовтня 2006 року; за наявними матеріалами справи, сукупна вартість кредиту (в процентному значенні та в грошовому виразі), на момент укладення договору не визначені; при умові розрахунку сукупної вартості кредиту в процентному значенні, її (процентної ставки суд) розмір складає 8,37 % та є вищим від визначеної договором процентної ставки за користування кредитом (7,99%), у грошовому виразі складає 30864,08 швейцарських франків.

Згідно з ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ч. 2 ст. 102 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ст. 12 Закону України «Про судову експертизу» незалежно від виду судочинства та підстави проведення експертизи судовий експерт зобов`язаний провести повне дослідження і дати обгрунтований та об`єктивний письмовий висновок.

Однак мотивувальна частина висновку експерта від 21 лютого 2019 року не містить обґрунтування (мотивів) щодо збільшення реальної процентної ставки за кредитом та за рахунок чого це відбулося. Експерт обмежився лиш тим, що у Додатку 1 експертизи вказав відомості про суми щомісячних платежів за весь період кредитування, суми погашення кредиту та процентів. Однак звідки експертом взяті ці дані не зазначено.

Оскільки загальний строк кредитування не закінчився, але ОСОБА_1 припинив сплату кредитних платежів, а отже експерт не міг врахувати розмір фактично сплачених позичальником сум впродовж всього строку кредитування.

Ні в мотивувальній частині висновку, ні в Додатку 1 експерт не навів розрахунку з використанням формули визначення реальної процентної ставки, передбаченої п.п. а. п. 3.3. Правил, що унеможливлює перевірку судом правильності проведеного експертом розрахунку.

У зв`язку з необґрунтованістю висновку експерта його не можна вважати достовірними.

Отже, твердження позивача про перевищення реальної процентної ставки над тою, яка вказана у договорі та здороження вартості кредиту є безпідставними так, як інші докази підтвердження цих обставин позивач не надав.

Крім того, у випадку сплати процентів за користування кредитом у більшому розмірі, ніж той, що передбачено умовами кредитного договору, позивач має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Обставини справи не дають підстав вважати, що позивач був позбавлений повної і достовірної інформації для прийняття ним вільного і свідомого рішення про укладення договору з АКІБ «Укрсиббанк» через невиконання банком вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» так, як позивач не був позбавлений можливості ознайомитися з проєктом кредитного договору та усіма його умовами, які в доступній формі визначають обсяг прав і обов`язків позивача та порядок їх виконання.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач був введений банком в оману щодо обставин, які мають істотне значення, і уклав оспорюваний ним договір під дією омани.

Суд дійшов правильного висновку, що укладаючи оспорюваний кредитний договір сторони на власний розсуд спільно визначили його умови.

Ці умови не можна визнати такими, що підпадають під дію пунктів ч. 5 ст. 11, ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто вони не є несправедливими, а дії самого банку не можна кваліфікувати як нечесну підприємницьку практику.

У результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не доведено, що при укладанні договору про надання споживчого кредиту позивач діяв під впливом обману, а його волевиявлення не було свідомим і вільним.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухвалені рішення про відмову в позові були належним чином оцінені подані сторонами докази, встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 08 травня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2019 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді Л. М. Дьомич

С. А. Кіселик