Провадження 2/127/3463/19
У Х В А Л А

21 жовтня 2019 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Шеремети А.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 127/24553/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відшкодування про відшкодування майнової шкоди,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.09.2019 року було прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі №127/24553/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відшкодування про відшкодування майнової шкоди в сумі 20 758,14 грн.

Позов мотивований тим, що позивач перебуває на обліку в органах ПФУ з серпня 2002 року по даний час та одержує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру».

Управління ПФУ у м. Вінниці, як податковий агент, утримувало з пенсії по вислузі років позивача податок на доходи фізичних осіб та військовий збір та перераховувало їх до Державного бюджету України. Всього за період з 01.02.2015 року до 01.07.2016 року було утримано і перераховано в бюджет 18 870,99 грн. податку на доходи фізичних осіб та 1 887,15 грн. військового збору, а разом 20 758,14 грн.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року № 1-р/2008 визнано неконституційним положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п.164.2 ст. 164 Податкового кодексу України і вони втратили чинність 27.02.2018 року.

У даному рішенні, крім іншого, зазначено, що встановлення Верховною радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства право як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення зазначеного абзацу не відповідають ч. 1 ст. 8 Конституції України.

Крім того, зазначені положення ст. 164 Податкового кодексу України також не відповідають вимогам ст. 21, ч. 1, 2 ст. 24, ст. 46 та ч. 1 ст. 126 Конституції України.

На думку позивача, держава України в особі територіальних підрозділів Державної казначейської служби та ПФУ спричинило йому матеріальну шкоду на загальну суму 20 758,14 грн., оскільки незаконно утримувала із його пенсії кошти та зараховувала їх до бюджету.

Позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 20 758,14 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним.

В судові засідання 27.09.2019 року, 21.10.2019 року позивач не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, проте конверти повернулись до суду за закінченням терміну зберігання. В позовній заяві ОСОБА_1 просив розглянути справу без виклику сторін.

Представник управління Державної казначейської служби України у м. Вінниця Вінницької області Варганов В. в судове засідання 21.10.2019 року також не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, а 09.10.2019 року від представника надійшов відзив на позов, в якому представник просив відмовити в задоволенні даного позову.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області Балік О.М. в судове засідання 21.10.2019 року не з`явилась, надала письмові пояснення на позов (а.с. 17-19).

Неявка всіх учасників справи, в тому числі позивача, не перешкоджає розгляду даної справи, оскільки сторони надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, клопотань про відкладення засідання до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи № 127/24553/19, надані суду докази, суд дійшов висновку, що провадження у даній справі підлягає закриттю.

Предметом судового розгляду у даній справі є вимога позивача, який перебуває на обліку в органах ПФУ з серпня 2002 року по даний час та одержує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру» про стягнення з держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці майнової шкоди в сумі 20 758,14 грн., завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування його пенсії, чим завдало позивачеві майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб. Підставою позову ОСОБА_1 зазначав, зокрема, ст. 1175 ЦК України.

Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Статтею 1175 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ст. 124 Конституції України).

Статтею 125 Конституції визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Статтею 18 Закону Укораїни «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства цивільне, кримінальне, господарське, адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких відносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору.

Статтею 19 ЦПК України, зокрема, передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

В частині 1 статті 19 КАС України, зокрема, визначено юрисдикцію адміністративних судів, яка поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби тощо.

Публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 686/6775/18 з питання юрисдикції справи, предметом розгляду якої була вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі управління Державної казначейської служби у м. Хмельницькому майнової шкоди в сумі 43 846,04 грн., завданої позивачеві у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що завдало позивачеві майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб, дійшов висновку, що оскільки спір виник після звільнення публічного службовця, однак, пов`язаний із вирішенням питань, що стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатись за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Враховуючи наведені обставини і висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 686/6775/18, викладений в постанові від 05.09.2019 року, суд вважає необхідним закрити провадження у справі № 127/24553/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відшкодування майнової шкоди, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 255 ч. 1 п. 1, 259, 260 ЦПК України,

у х в а л и в :

провадження у справі № 127/24553/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відшкодування майнової шкоди закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Повідомити ОСОБА_1 про те, що спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, що передбачений ст.ст. 354, 355 ЦПК України, розділом XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, що діє з 15.12.2017 року).

Повне судове рішення складене 21 жовтня 2019 року.

Суддя :