Справа № 333/5073/18
Провадження №2/333/272/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі:

судді Круглікової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Іщенко А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача 1 ОСОБА_3 ,

представника відповідача 1 ОСОБА_4 ,

відповідача 2 ОСОБА_5 ,

розглянувши у відритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача 1: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача 2: ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 ,

про визнання права власності на 1/2 частинку квартири, як частки об`єкта спільної сумісної власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частинку квартири, як частки об`єкта спільної сумісної власності. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 27.10.1995 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 22.02.1996 року ОСОБА_3 разом з позивачем для спільного проживання придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира була набута на підставі договору міни від 22.02.1996 року. Доплата була здійснена ОСОБА_1 за рахунок коштів, отриманих внаслідок продажу квартири останньої за адресою: АДРЕСА_3 . Доплата, внесена ОСОБА_1 , складала 760 000 000 крб. з цих підстав, ОСОБА_1 вважажє, що спірна квартира є сумісною власністю в рівних частках. Син позивача - ОСОБА_5 не визнає позовні вимоги, оскільки на момент продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , він був співвласником зазначеної квартири. ОСОБА_3 також не визнає вимог позивача та намагається вчинити дії щодо її відчуження. З огляду на викладене ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги.

Відповідач 1 ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Відповідач 2 ОСОБА_5 позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Допитана у якості свідка на стороні позивача ОСОБА_6 повідомила, що є сестрою позивача у справі. Сторін у справі знає давно. Крім того зазначила, що була у спірній квартирі. До шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали в квартирі по АДРЕСА_4 , яка належала відповідачу 1. Зазначену квартиру ОСОБА_3 шляхом укладення договору міни обміняв на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , перед укладенням договору міни.

Свідок ОСОБА_7 , допитана судом на стороні позивача, пояснила, що знає родину ОСОБА_3 з 1995 року. Саме з цього часу вони почали спілкуватись. Спірна квартира була придбана позивачем та відповідачем 1 шляхом відчуження своїх житлових приміщень. Вони мали однокімнатні квартири. В спірній квартирі свідок не була, скільки коштувало зазначене житлове приміщення їй не відомо.

Свідок на стороні позивача - ОСОБА_8 пояснив, що знає позивача приблизно 42 роки, відповідача - 25 років. Крім того пояснив, що перебуває у дружніх відносинах з позивачем. ОСОБА_1 просила у свідка допомоги в пошуках квартири для спільного проживання д відповідачем 1. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . кожен мали окремі житлові приміщення. Однак, разом проживали в квартирі ОСОБА_3 по АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 шляхом укладення договору міни обміняв свою квартиру по АДРЕСА_4 на спірну квартиру, яка коштувала дорожче. ОСОБА_1 відчужила своє житло за 5 000 доларів США. При укладені договору міни свідок присутнім не був, однак йому відомо, що кошти, отримані від продажу власності позивача пішли на доплату при купівлі спірної квартири.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення сторін у справі, їх представників та свідків, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» (який був чинний на період виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який був чинний на період виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном (ч. 1). Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ч. 2).

Судом встановлено, що 27.10.1995 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, повторно виданого 04.11.1997 року серії НОМЕР_1 , актовий запис № 714 (а.с. 5).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи слідує, що 05.02.1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу нерухомості № 2428 , відповідно до якого позивач у справі, діючи від свого імені та від імені неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , продала, а ОСОБА_12 придбала однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 900 000 000 крб. (а.с. 9-10).

22.02.1996 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 укладено договір міни, відповідно до змісту якого ОСОБА_14 міняє належну їй 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 42,9 кв.м. , загальною площею 68,97 кв. м. на належну ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , житловою площею 20,2 кв.м., загальною площею 40,26 кв. м. (п. 1 Договору).

Згідно з п. 6 зазначеного вище Договору міни, враховуючи, що 3-х кімнатна квартира по АДРЕСА_1 має більшу жилу площу, ОСОБА_3 зобов`язується виплатити грошову компенсацію в розмірі сімсот шістдесят мільйонів карбованців, які отримані ОСОБА_13 до підписання цього Договору (а.с. 7-8).

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2).

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2019 року у справі №333/3919/18 шлюб між сторонами у справі розірвано. Вказане рішення суду набуло законної сили - 18.02.2019 року (а.с. 118).

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

З огляду на викладене, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. А тому, застосовуючи норму ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3).

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, судом при розгляді справи по суті спору враховано, що договір міни спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладено ОСОБА_3 - 22.02.1996 р ., тобто невдовзі після відчуження ОСОБА_1 за 900 000 000 крб. квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала останній на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, матеріалами цієї справи підтверджено, що спірне нерухоме майно було придбано, як під час шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , так і фактично за спільні кошти подружжя.

Доказів протилежного матеріали цієї справи не містять та відповідачем 1 в ході розгляду цієї справи не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , як частки об`єкта спільної сумісної власності подружжя, підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи (ч. 1).

З огляду на викладене, з метою захисту права власності позивача на спірне майно, суд вважає за доцільне скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2018 року, після набрання цим рішенням законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 3 162,40 грн. покладається судом на відповідачів 1,2 (порівну).

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , як частки об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

Заходи забезпечення позову у цивільній справі №333/5073/18, застосовані на підставі ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2018 року, скасувати після набрання законної сили цим рішенням.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) - 3 162 (три тисячі сто шістдесят дві) грн. 40 коп. судового збору.

Повне рішення складено 01.11.2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В.Круглікова