ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 643/10180/14-ц

провадження № 22ц/818/4813/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_1 , представник відповідача - Скульський С.І.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року в складі судді Оксененко В.А.

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 23 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір № 005-Р/005119 про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки миттєвого випуску VISACLAS DT № НОМЕР_1 .

25 червня 2008 року між банком та відповідачем укладено договір № КЛ 3506/08 про відкриття кредитної лінії, згідно якого банк відкриває під БПК Visa Classic № НОМЕР_1 позичальника на умовах забезпеченості, зворотності, строковості та платності відновлювальну кредитну лінію з розміром кредитного ліміту 20 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними ресурсами, а позичальник зобов`язується повністю повернути отримані в рахунок відновлювальної кредитної лінії кредитні ресурси і сплатити проценти за користування кредитними ресурсами в розмірі та у строки, встановлені цим договором.

Зазначив, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, відкривши відповідачу кредитну лінію. Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконав.

Вказав, що станом на 07 квітня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № КЛ 3506/08 від 25 червня 2008 року становить 363 133,99 грн., з яких заборгованість за кредитним договором 0,00 грн., заборгованість прострочена (несанкціонована) за кредитним договором - 19 635,10 грн., нараховані відсотки за заборгованістю - 3954,14 грн., нараховані відсотки за простроченою (несанкціонованою) заборгованістю - 74 658,69 грн., пеня - 264 886,06 грн.

Зазначив, що у зв`язку з тим, що сума нарахованої за неналежне виконання кредитного договору пені є значною, тому банком прийнято рішення не заявляти суму пені до стягнення.

Таким чином, заявлена до стягнення заборгованість відповідача за кредитним договором № КЛ 3506/08 від 25 червня 2008 року становить 98 247,93 грн., з яких заборгованість за кредитним договором 0,00 грн., заборгованість прострочена (несанкціонована) за кредитним договором - 19 635,10 грн., нараховані відсотки за заборгованістю - 3954,14 грн., нараховані відсотки за простроченою (несанкціонованою) заборгованістю - 74 658,69 грн., пеня - 0,00 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття відновлювальною лінії № КЛ 3506/08 від 25 червня 2008 року в сумі 98 247,93 грн., з яких заборгованість за кредитним договором 0,00 грн., заборгованість прострочена (несанкціонована) за кредитним договором - 19 635,10 грн., нараховані відсотки за заборгованістю - 3954,14 грн., нараховані відсотки за простроченою (несанкціонованою) заборгованістю - 74 658,69 грн., пеня - 0,00 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» 982,48 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» - задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість в розмірі 98 247,93 грн. та судовий збір в сумі 982,48 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

При цьому просив застосувати строк позовної давності та відмовити банку в задоволенні позову.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, заочне рішення суду - скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір № 005-Р/005119, відповідно до умов якого банк відкриває клієнту карточний рахунок та надає клієнту міжнародну платіжну карту VISACLAS DT № НОМЕР_1 .

Відповідно до пункту 3.1 цього договору для відкриття картрахунку і отримання карти клієнт заповнює заяву-анкету (а. с.4-5).

На виконання цього пункту договору 23 червня 2008 року ОСОБА_1 заповнив заяву на відкриття карткового рахунку та отримання платіжної картки (а. с.6-7).

25 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії № КЛ 3506/08, відповідно до умов якого банк відкриває під БПК Visa Classic № НОМЕР_1 позичальника на умовах забезпеченості, зворотності, строковості та платності відновлювальну кредитну лінію з розміром кредитного ліміту в сумі 20 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними ресурсами в розмірі процентної ставки 21 % річних, а позичальник зобов`язується повністю повернути отримані в рахунок відновлювальної кредитної лінії кредитні ресурси в строк до 23 червня 2010 року і сплатити проценти за користування кредитними ресурсами в розмірі та у строки, встановлені цим договором.

Відповідно до пункту 3.2. цього договору позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, і сплатити відсотки за користування кредитними ресурсами 23 червня 2010 року.

З розрахунку заборгованості, наданого Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» вбачається, що банк нарахував ОСОБА_1 заборгованість прострочену (несанкціоновану) за кредитним договором в розмірі 19 635,10 грн., відсотки за заборгованістю - 3954,14 грн., відсотки за простроченою (несанкціонованою) заборгованістю - 74 658,69 грн., пеню - 264 886,06 грн., а всього 363 133,99 грн.; суму пені до стягнення банком не заявлено.

Таким чином, ОСОБА_1 кредитні зобов`язання перед банком не виконав і має заборгованість, яку не погасив.

Водночас, під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 заявив клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії договору, скільки з певними фактами, які свідчать про порушення прав особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Матеріали справи свідчать про те, що кредит мав погашатися окремими платежами з 26 числа попереднього місяця до 25 числа поточного місяця. Останній платіж ОСОБА_1 мав сплатити 23 червня 2010 року або повністю погасити кредит до 23 червня 2010 року. Саме з цієї дати відраховується трирічна позовна давність за останнім платежем та закінчується строк кредитування. Починаючи з моменту закінчення строку кредитування ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором не погашав ані в цілому, ані окремими платежами.

Банк звернувся засобами поштового зв`язку до суду за захистом своїх порушених прав тільки у липні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, на момент звернення Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» до суду з цим позовом строк кредитування закінчився, тому вимога банку щодо стягнення тіла кредиту, відсотків, пені заявлена поза межами строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Клопотання про застосування строку позовної давності ОСОБА_1 заявив 31 травня 2019 року в заяві про перегляд заочного рішення (а. с. 59-60), а також просив застосувати строк позовної давності і в апеляційній скарзі.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що оскільки банком пропущено строк позовної давності, за наявності заяви про його застосування, поданої до суду першої інстанції, необхідно відмовити банку в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1473,72 грн. підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст.367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 1473,72 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2019 року.