Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №440/1647/17

Провадження № 2/440/164/2019

24 вересня 2019 року м. Буськ, Львівська область

Буський районний суд Львівської області у складі:

головуючої судді Шендрікової Г.О.,

за участю секретаря судового засідання Волошин Х.С.,

за участю представника позивача адвоката Волошин С.В.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідача адвоката Гобечії І.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Буськ цивільну справу у порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна,

встановив:

У вересні 2017 року представник позивача ОСОБА_3 , діючи в інтересах та від імені ОСОБА_2 (на підставі Договору про надання правової допомоги від 17.10.2016 року), подав до Буського районного суду Львівської області позовну заяву про поділ майна подружжя, в якій просив ухвалити рішення, яким поділити між сторонами - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 належне їм на праві спільної сумісної власності майно та визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на приміщення перукарні літ. А-1 загальною площею 82,1 кв.м. (реєстраційний номер майна 27848951), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 частці - 1/2 та визнати за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на приміщення перукарні літ. А-1 загальною площею 82,1 кв.м. (реєстраційний номер майна 27848951), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 частці - 1/2.

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що за час перебування у шлюбі, вони спільно із відповідачем збудували та ввели в експлуатацію приміщення перукарні площею 82,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість цього приміщення, згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно становить 259 505 гривень. На будівництво вказаного приміщення, за твердженням позивача, були використані виключно спільні кошти, які отримані згідно кредитного договору № 146, укладеного із ВАТ «Кредобанк» та відповідачем. Кредит було видано банком за умови, що мати позивача ОСОБА_5 та його брат ОСОБА_6 будуть майновими поручителями і передадуть банкові у заставу свою власну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Як вбачається зі змісту позовної заяви, будівництво спірного приміщення сторони розпочали одразу після отримання кредитних коштів і завершили зведення коробки та перекриття даху в жовтні 2008 року. Практично паралельно проводилися і внутрішні та зовнішні оздоблювальні роботи, частину яких позивач виконував власноруч. 22.07.2009 року відповідач отримала свідоцтво про право власності на спірну будівлю. Станом на день подання позову кредит повністю погашено, однак відповідач особисто погасила незначну частину кредиту. Вона одноосібно використовує спірне майно для отримання прибутку, відмовляється повернути кошти, які повинна була сплатити за кредитним договором.

Відповідач подала відзив від 10.08.2018 року на позовну заяву про поділ майна, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач вважає усі твердження Позивача такими, що не відповідають дійсності, оскільки: по-перше, дане приміщення було зведено ще задовго до укладення нею з позивачем шлюбу.

Так, рішенням Виконавчого комітету Буського району Львівської області від 31.08.2004 року № 114 їй, як суб`єкту підприємницької діяльності, надано дозвіл на зміну цільового призначення частини приміщення торгового кіоску під салон-перукарню за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач також звернула увагу, що Договір оренди земельної ділянки для обслуговування торгового кіоску-перукарні було нею укладено ще 26.02.2003 року; по-друге, 19.05.2003 року Інспекцією ДАБК Буського району особисто їй надано Дозвіл на виконання будівельних робіт № 9 на будівництво торгового кіоску в АДРЕСА_1 . В подальшому, 17.10.2005 року Інспекцією ДАБК Буської райдержадміністрації їй було надано Дозвіл на виконання будівельних робіт № 14 на реконструкцію торгового кіоску під перукарню в АДРЕСА_1 ; по-третє, 30.11.2005 року Розпорядженням Голови Буської районної державної адміністрації № 652 затверджено Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого реконструкцією приміщення перукарні суб`єкта підприємницької діяльності в АДРЕСА_1 . Власне, згідно з даним Актом, площа перукарні становить 82,1 кв.м. Виходячи зі змісту ст. 19 чинного на цю дату Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», для державної реєстрації права власності на кіоск-перукарню необхідним було ще одержання свідоцтва про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду. Проте, таке свідоцтво, в силу того, що приміщення уже було побудоване, ніхто на нього не претендував і законодавець не встановив часових рамок для його одержання, було видано на її ім`я лише 22.07.2009 року. І уже на підставі цього свідоцтва було зареєстровано право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно цього ж дня; по-четверте, Кредитний договір № 146 від 17.04.2008 року є цільовим і був виданий Відповідачу у сумі 32 000 доларів США для ремонту квартири, яка була надана під забезпечення цього кредиту, а саме за адресою: АДРЕСА_2 . Дана квартира належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві власності. Проте, в цій квартирі проживати мали намір і вона з позивачем. Крім цього, з матеріалів кредитної справи, які надійшли на виконання ухвали Буського районного суду Львівської області вбачається, що для одержання кредиту подавався кошторис на ремонтні роботи трикімнатної квартири, яка знаходиться саме за адресою: АДРЕСА_2 .

Представником позивача подано відповідь на відзив від 20.12.2018 року, у якому стверджується, що спірне приміщення перукарні було реально споруджено та введено в експлуатацію вже після укладення шлюбу сторонами та за кошти, які відповідач одержала, уклавши кредитний договір, хоча документального підтвердження цим обставинам не додано. Позивач заперечив факт прийняття в експлуатацію закінченого реконструкцією приміщення перукарні 30.11.2005 року, оскільки спірне приміщення перукарні було введено в експлуатацію сторонами під час перебування у шлюбі. А будівництво здійснювалося за спільні кошти сторін, основна частина яких була отримана після укладення кредитного договору в 2008 році. У Відповіді на відзив позивач вказує, що відповідач, намагаючись спростувати факт використання коштів, отриманих в результаті укладення кредитного договору, намагається переконати суд, що отримані кошти були витрачені на реконструкцію квартири по АДРЕСА_3 , що належали матері та братові Позивача. Однак, Позивач стверджує, що за вказану суму можна було придбати ще одну подібну квартиру.

У запереченні на відповідь на відзив на позовну заяву про поділ майна від 29.01.2019 року, Відповідач повторно зазначила про безпідставність поданого до неї позову. Відповідач долучила розписку ОСОБА_7 (що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 ), в підтвердження того, що, по-перше, вона в серпні 2005 року, до укладення шлюбу та в ході здійснення нею підприємницької діяльності, позичила грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США; по-друге, позичені кошти вона використала для набуття та ремонту спірного приміщення; по-третє, позичені кошти повернуто нею особисто у повному обсязі.

21.11.2017 року ухвалою Буського районного суду Львівської області задоволено клопотання Відповідача про забезпечення доказів, зобов`язано ПАТ «Кредобанк» -

Першу Львівську філію представити в розпорядження Буського районного суду Львівської області копії усіх документів (кредитну історію), що подавались Відповідачем та іншими особами, поручителями для отримання кредиту за Кредитним Договором № 146 від 17.04.2008 року.

У ході судових засідань адвокат Позивача С.В. Волошин позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. ОСОБА_8 додатково акцентував увагу, що зі змісту Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно (№ 26530452 від 25.06.2010 року) вбачається, що підставою видачі свідоцтва про право власності на ім`я Відповідача є Рішення виконкому від 23.12.2008 року за № 170.

Адвокат Відповідача І .Т. Гобечія просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у Відзиві на позовну заяву та Запереченні на Відповідь на Відзив на позовну заяву. У ході судових засідань зауважив, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Своєю чергою, земельну ділянку для будівництва і обслуговування спірного майна одержано Відповідачем в оренду як фізичною особою-підприємцем 26.02.2003 року, тобто до укладення шлюбу і для здійснення підприємницької діяльності. Отже, визнання будь-яких прав за Позивачем на спірне майно також прямо суперечитиме ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, що недопустимо.

Суд, вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи та усі наявні у них докази, вважає позов ОСОБА_10 таким, що не підлягає до задоволенню з наступних підстав.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено,що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 04.09.2007 року, який був розірваний на підставі Рішення Буського районного суду Львівської області 03.04.2015 року.

Договір оренди земельної ділянки для обслуговування торгового кіоску-перукарні було укладено з Відповідачем 26.02.2003 року до укладення шлюбу між сторонами. 19.05.2003 року Інспекцією ДАБК Буського району Відповідачеві надано Дозвіл на виконання будівельних робіт № 9 на будівництво торгового кіоску в АДРЕСА_1 . Рішенням Виконавчого комітету Буського району Львівської області від 31.08.2004 року № 114 Відповідачеві, як суб`єкту підприємницької діяльності, надано дозвіл на зміну цільового призначення частини приміщення торгового кіоску під салон-перукарню за адресою: АДРЕСА_1 . У серпні 2005 року, до укладення шлюбу та в ході здійснення Відповідачем підприємницької діяльності, вона позичила грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США (стверджується Розпискою ОСОБА_18, які використала для набуття та ремонту спірного приміщення, а позичені кошти повернула особисто у повному обсязі. В подальшому, 17.10.2005 року Інспекцією ДАБК Буської райдержадміністрації їй було надано Дозвіл на виконання будівельних робіт № 14 на реконструкцію торгового кіоску під перукарню в

АДРЕСА_1 згідно з Листом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 04.03.2011 №22-23/185/0/7-11, реконструкція - це перебудова існуючих об`єктів виробничого та цивільного призначення, пов`язана з удосконаленням виробництва, підвищенням його техніко-економічного рівня та якості вироблюваної продукції, поліпшенням умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміною основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, функціональне призначення, геометричні розміри)). 30.11.2005 року Розпорядженням Голови Буської районної державної адміністрації № 652 затверджено Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого реконструкцією приміщення перукарні суб`єкта підприємницької діяльності в АДРЕСА_1 . Згідно з даним Актом, площа перукарні становить 82,1 кв.м.. Виходячи зі змісту ст. 19 чинного на цю дату Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», для державної реєстрації права власності на кіоск-перукарню необхідним було ще одержання свідоцтва про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду, що видавалося, зокрема, на підставі рішень виконавчих органів місцевого самоврядування. Проте, таке свідоцтво було видано на ім`я Відповідача лише 22.07.2009 року. Водночас, законодавство України не встановлювало часових рамок ні для звернення до виконавчих органів місцевого самоврядування стосовно одержання рішень щодо реконструйованих об`єктів нерухомості, ані для одержання відповідних свідоцтв про право власності. На підставі свідоцтва від 22.07.2009 року було зареєстровано право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_4. При цьому, Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що спірне приміщення введене в експлуатацію під час перебування сторін у шлюбі та не спростовано наданих Відповідачем доказів, що спірне приміщення було зведено до укладення шлюбу між Позивачем та Відповідачем.

На підставі одержаних від ПАТ «Кредобанк» письмових доказів, судом встановлено, що Кредитний договір № 146 від 17.04.2008 року є цільовим і був виданий Відповідачеві у сумі 32 000 доларів США для ремонту квартири, що була здана під забезпечення цього кредиту, а саме за адресою: АДРЕСА_2 . Дана квартира належить ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на праві власності. З матеріалів кредитної справи, які надійшли на виконання Ухвали Буського районного суду Львівської області від 21.11.2017 року вбачається, що для одержання кредиту подавався кошторис на ремонтні роботи, а саме трикімнатної квартири, яка знаходиться саме за адресою: АДРЕСА_2 . Суд бере до уваги також відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували нецільове використання кредитних коштів.

Доводи сторони позивача, згідно з якими за кредитні кошти можна було купити ще одну квартиру, суд розцінює як припущення, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, судом взято до уваги, що, починаючи з 31.07.2002 року (до моменту реєстрації шлюбу і початку співжиття з Позивачем), Відповідач зареєструвала свою підприємницьку діяльність як фізичної особи-підприємця, і за рахунок та в межах здійснення нею підприємницької діяльності вона здійснила реконструкцію спірного об`єкта, право власності на 1/2 якого просить визнати позивач.

Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами глави 8 Сімейного кодексу України та глави 26 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.1 ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В силу ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено правило про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку (аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 18.06.2018 року у справі № 711/5108/17).

Згідно з Постановою ВСУ у справі № 6-79цс13 від 02.10.2013 року, майно фізичної особи-підприємця є особистою приватною власністю особи, а не спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічну позицію висловив ВСУ у справі № 6-1327цс15 від 18.05.2016 року, вказавши, що майно фізичної особи-підприємця придбане за кошти від своєї діяльності слід розглядати як особисту приватну власність, яка не підлягає поділу між подружжям при розлученні. Майно фізичної особи - підприємця, яке ним придбане й використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. 60, 61 Сімейного кодексу України.

У п. 29 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року вказано, що відповідно до положень статей 57, 61 Сімейного кодексу України, ст. 52 Цивільного кодексу України майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Водночас, суд вважає, що для того, щоб уникнути презумпції спільності права власності на майно подружжя фізична особа-підприємець повинна, зокрема, довести у суді, що спірне майно, яке використовується у господарській діяльності було придбане за особисті кошти (схожа позиція міститься в Ухвалі ВССУ від 01.11.2017 року у справі № 361/8273/16-ц). При цьому, у будь-якому разі, автоматично спільне майно подружжя навпіл не поділяється: суду завжди необхідно встановити за які кошти таке майно було набуте: спільні або особисті (аналогічна позиція висловлена у Постанові ВСУ від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17).

Сам факт перебування сторін у шлюбі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені кошти, що належали одній зі сторін (зокрема, як фізичній особі-підприємцю), то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його власністю.

Отже, слід враховувати не тільки період, коли набувалося те чи інше майно, але й те, на чиї кошти воно придбане.

При вирішенні даної справи, суд також враховує Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР. Зокрема,

ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23.09.1982 року), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд зважає на те, що спірне приміщення набуто та реконструйовано за власні особисті кошти Відповідача, кредитні кошти за Кредитним договором № 146 від 17.04.2008 року одержано для ремонту іншого об`єкту нерухомого майна, спірне приміщення знаходиться на земельній ділянці, що орендується Відповідачем як фізичною особою-підприємцем та використовується у господарській діяльності, Відповідач для ремонту спірного приміщення позичила грошові кошти у ОСОБА_18, які сама ж і повернула.

Керуючись ст. 3-7, 10-13, 18,11, 76-83, 95, 106, 133, 141, 174, 213, 228, 229, 241-246, 258, 259, 263-268, 272, 273 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68-71 Сімейного Кодексу України, суд,

ухвалив :

В задоволенні позову представника позивача ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області (на підставі пп. 15.5. п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 24.10.2019.

Суддя: Г. О. Шендрікова