ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1473/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю: представника відповідача Голдзіцької О.К.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/27262/18 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Хмельницький завод експериментального виробництва» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2019 року (суддя Мазурок О.В.) у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Хмельницький завод експериментального виробництва» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні і володінні квартирою шляхом виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ПрАТ «Хмельницький завод експериментального виробництва» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні і володінні квартирою шляхом виселення.

В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 з 17.10.1983 по 25.06.2002 працював на різних посадах у товаристві, а 12.11.1985 проведено спільне засідання профкому та адміністрації підприємства, за результатами якого складено протокол № 3, згідно з яким вирішено поселити в гуртожиток за № 12 слюсаря-ремонтника ОСОБА_1

Разом з тим, ОСОБА_1 ордер на вселення у гуртожиток № 12 не видавався, але всупереч вимог законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, відповідач вселився у гуртожиток без ордера, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу та станом на 16.11.2018 використовує квартиру за АДРЕСА_1 .

Зазначало, що ПрАТ «Хмельницький завод експериментального виробництва» є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За умовами договору купівлі-продажу державного майна, укладеного 14.01.1994 між Комітетом економіки обласної державної адміністрації Хмельницької області та організацією орендарів Хмельницького орендного дослідно-експериментального заводу, у власність заводу перейшов цілісний майновий комплекс, у тому числі і будинок по АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що у зв`язку із набуттям права приватної власності на квартири у будинку по АДРЕСА_1 , ЗАТ «Хмельницький завод експериментального виробництва» вирішено надати можливість мешканцям викупити займані ними квартири.

Позивач вказує, що згідно з п. 2 Протоколу загальних зборів ЗАТ «Хмельницький завод експериментального виробництва» за № 2 від 22.07.1999, затвердженого рішенням профкому про розподіл житлової площі в гуртожитку мешканцям гуртожитку з правом подальшого викупу, а пунктом 4 вказаного протоколу вирішено продати кімнату АДРЕСА_1 , виходячи із вартості 178 грн. 38 коп. за квадратний метр.

Вказує, що оскільки відповідачем відхилено пропозицію позивача щодо придбання у приватну власність квартири АДРЕСА_1 та пропозицію щодо укладення договору оренди № 1 житлового приміщення, а саме спірної квартири, позивач просив усунути перешкоди у користуванні і володінні квартирою НОМЕР_1 шляхом виселення ОСОБА_1 .

В ході розгляду справи позивач подав заяву про зміну предмета позову та просив усунути перешкоди у користуванні і володінні АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2019 року у задоволенні позову ПрАТ «Хмельницький завод експериментального виробництва» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні і володінні квартирою відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «Хмельницький завод експериментального виробництва» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. При цьому, посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права. Вказує, що суд в оскаржуваному рішенні посилається на те, що відповідач у встановленому законом порядку поселився у гуртожиток, однак даний висновок не відповідає дійсності, оскільки підставою для вселення на надану жилу площу відповідно до ст. 129 ЖК УРСР (в редакції від 01.01.1984) є спеціальний ордер, який відповідачу не видавався. Крім того, як зазначає апелянт, відповідач відмовився підписати договір найму приміщень та не сплачує комунальні послуги. Також апелянт не погоджується з мотивом відмови в позові, яким зазначено, що відповідач більше десяти років працював на заводі, а тому не підлягає виселенню в силу положень ст. 125 ЖК УРСР, оскільки працівник заводу на посаді слюсаря-ремонтника не відноситься до категорії робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, і спірне приміщення не є службовим.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу ПрАТ «Хмельницький завод експериментального виробництва» без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2019 року без змін.

В судовому засіданні представник відповідача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 17.10.1983 по 25.06.2002 працював на різних посадах у ПрАТ «Хмельницький завод експериментального виробництва».

12.11.1985 проведено спільне засідання профкому та адміністрації підприємства, за результатами якого складено Протокол № 3, згідно з яким вирішено поселити в гуртожиток за № 12 слюсаря-ремонтника ОСОБА_1 (а.с. 7).

ПрАТ «Завод експериментального виробництва» є власником будинку АДРЕСА_1 .

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 вересня 2018 року скасовано розпорядження ПрАТ «Хмельницький завод експериментального виробництва» № 17/10 від 17 жовтня 2016 про безоплатну передачу ОСОБА_3 у власність квартири АДРЕСА_1 та видане товариством 06 грудня 2016 року останній свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Скасовано рішення державного реєстратора Хмельницького бюро технічної інвентаризації Павлюк І.І. від 17 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 33,1 кв.м. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 січня 2017 року між ОСОБА_3 і ТОВ «Хмельницький олійножировий комбінат». Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку на підставі спільного рішення профкому та адміністрації підприємства у 1985 році поселився у зазначений гуртожиток, де був зареєстрований 27 травня 1988 року, а в подальшому 27 травня 1988 року за згодою власника гуртожитку булли зареєстровані і члени його сім`ї дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 Усі вони постійно проживали на житловій площі гуртожитку і займали кімнати НОМЕР_2 і НОМЕР_1 , сплачували плату за проживання і комунальні послуги.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення зокрема не можуть виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менш як десять років.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 більше 10 років працював на різних посадах у ПрАТ «Хмельницький експериментальний завод», а тому він не підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (Кривіцька і Кривіцький проти України, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Право на житло здійснюється громадянами у порядку, визначеному Житловим Кодексом України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно зі ст. 128 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом першої інстанції правильно встановлено, та з таким висновком погоджується колегія суддів, що позивачем відповідно до наданих доказів, наявних в матеріалах справи, не доведено факту, що відповідач всупереч вимог чинного законодавства вселився у гуртожиток.

За змістом ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не видавався ордер на вселення в гуртожиток № 12 відповідно до вимог ст.ст. 128, 129 ЖК Української РСР, є безпідставними, оскільки відсутність ордера на вселення не свідчить про незаконність проживання у гуртожитку. Крім того, забезпечення збереження ордерів осіб, які проживають у гуртожитку є обов`язком власника гуртожитку.

Отже, відповідач ОСОБА_1 відповідно до ст.ст. 128, 130 ЖК Української РСР набув право користування зазначеним житловим приміщенням у гуртожитку.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом положень ст. 125 ЖК УРСР, оскільки спірне приміщення не є службовим не заслуговує на увагу, оскільки статтею 132 ЖК УРСР, яка регулює порядок та підстави виселення з гуртожитку, визначено, що осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Хмельницький завод експериментального виробництва» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ І.В. П`єнта

Судді: /підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П`єнта