ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що з 28 грудня 2003 року вона почала проживати з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у лютому 2004 року вона завагітніла, у квітні 2004 року вони подали заяву про реєстрацію шлюбу, у липні 2004 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син.

Позивач зазначає, що 01 липня 2004 року їх батьки допомогли їм придбати квартиру АДРЕСА_1 . У подальшому, у жовтні 2004 року у них народився син ОСОБА_4 і вони всією родиною поселилися і почали проживати у цій квартирі, а згодом і всі були зареєстровані в ній.

Вказує, що 01 жовтня 2012 року шлюб між ними було розірвано, тому вона з метою захисту своїх прав просить суд встановити факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2004 року по липень 2004 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що місцевим судом належно та повно не було враховано наданих нею доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема щодо факту її спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у дошлюбний період, ведення з ним у цей період спільного господарства, наявності спільного з ОСОБА_2 побуту в цей час та факту її вагітності в зазначений період, що спірна квартира придбавалася для проживання їх як сім`ї, а також, що не було враховано вказівок суду касаційної інстанції.

У свою чергу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких погоджуються із висновками суду першої інстанції та посилаються зокрема на те, що позивачкою не було надано належних і допустимих доказів наявності між сторонами у вказаний період відносин, які притаманні подружжю, а сам факт вагітності позивачки не може бути підставою для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Крім того, зазначають, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки придбавалася не за спільні кошти сторін, а за позичені ОСОБА_2 у ОСОБА_3 грошові кошти, тому, на їхню думку, вона не може вважатися спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , через що просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з лютого по липень 2004 року, а також не довела, що спірна квартира була набута сторонами за спільні витрати та спільними зусиллями.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилається зокрема і на те, що у період з 11 лютого 2004 року та до реєстрації шлюбу 10 липня 2004 року вони з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, крім того позивачка в цей період була вагітна і що вони разом з дитиною відразу після придбання почали проживали разом у спірній квартирі та були у ній зареєстровані, що, на її думку, підтверджує ту обставину, що спірна квартира придбавалася для спільного проживання сторін однією сім`єю у період їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2004 року ОСОБА_2 взяв борг у батька грошові кошти в сумі 238 500 грн., що за курсом НБУ долара до національної валюти України становило 45 000 дол. США для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , які зобов`язався повернути ( т.1, а.с.204).

01 липня 2004 року відповідачем ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_1 , вартість якої відповідно до договору купівлі продажу становить 238 500 грн. (а.с.т.4 а.с.182)

10 липня 2004 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1. а.с. 68).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 (т.1, а.с.69).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 жовтня 2012 року шлюб сторін був розірваний (т.1, а.с.71)

В спірній квартирі позивачка ОСОБА_1 зареєстрована з 23 вересня 2004 року, а відповідач ОСОБА_2 - з 05 серпня 2004 року (т.1, а.с.30, 67).

З показів свідка ОСОБА_3 вбачається, що 11 квітня 2004 року після заручин, у зв`язку із наявністю тісних особистих відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та необхідністю проживання їх як сім`ї, ними було прийнято рішення про необхідність придбання спірної квартири.

З показань свідка ОСОБА_1 , який є батьком позивачки, вбачається зокрема, що на сватанні 11.04.2004 року батько відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 запропонував вирішити проблему молодят з житлом шляхом її купівлі на вторинному ринку в якості подарунку та на їх весіллі вручив ключі від спірної квартири. Відразу після весілля сторони проживали у батьків відповідача, оскільки в квартирі проводився ремонт і він особисто виконував ремонт вікон та балкону у ній. Батьки позивачки давали гроші дочці та допомагали продуктами харчування. Після того, як ремонт був закінчений, сторони стали проживали у спірній квартирі. До шлюбу позивачка проводила більше часу у батьків відповідача.

З матеріалів справи також вбачається, що у жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_3 , скасувати реєстрацію права власності на цю квартиру за своїм сином ОСОБА_2 та витребувати у ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння спірну квартиру (т.1, а.с.2).

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила встановити факт проживання її з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2004 року по липень 2004 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3 їх спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності по 1/2 частині кожної з цих квартир.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано квартиру квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 за кожним, у задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та поділ майна скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року вищевказані судові рішення у частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та поділ цієї квартири - скасовано, а справу у цій частині позовних вимог направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи вказані судові рішення та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що при розгляді позовних вимог ОСОБА_1 судами першої та апеляційної інстанції в порушення вимог ст.ст. 213, 214, 256, 259 ЦПК України не надано належної оцінки тим обставинам, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син, отже на момент придбання спірної квартири 01 липня 2004 року позивачка вже була вагітна, що може вказувати на те, що сторони, починаючи з лютого 2004 року, почали проживати однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також, що під час судового розгляду справи судами були допитані свідки, які вказували на те, що метою придбання квартири АДРЕСА_1 було проживання в ній нової сім`ї ОСОБА_2 та, що подружжя разом з їхнім сином були зареєстровані в цій квартирі (т.3, а.с.68).

Відповідно до ст. 417 ЦПК України, вказівки касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею,ним за час шлюбу, але за кошти,які належали їй, йому особисто.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття)

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, з урахуванням вказівок, що містяться в ухвалі касаційної інстанції та їх обов`язковості для судів першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, з урахуванням встановлених обставин, які підтверджені належними і допустимими доказами, колегія суддів приходить до висновку, що: народження у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 сина, яке свідчить про вагітність позивачки на момент придбання спірної квартири - 1 липня 2004 року, незначний проміжок часу від дня придбання спірної квартири до дня реєстрації їх шлюбу, послідуюче їх спільне проживання і реєстрація в ній, що вказує на те, що метою придбання цієї квартири було проживання і реєстрація в ній нової сім`ї ОСОБА_2 , в сукупності та взаємозв`язку з показами свідків в цій частині, об`єктивно вказують на той факт, що сторони, починаючи з лютого 2004 року і до 10 липня 2004 року, часу реєстрації шлюбу, проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та, з урахуванням тієї обставини, що відповідач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не спростував презумпцію спільності майна та не довів належними доказами, що придбана в цей період спірна квартира є його особистою приватною власністю, то квартиру АДРЕСА_1 необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину цієї квартири.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином не з`ясовано усіх обставин справи та не перевірено їх доказами у їх взаємозв`язку та сукупності та, в порушення вимог ст. 417 ЦПК України, при новому розгляді не було враховано вказівок суду касаційної інстанції, тому оскаржуване рішення не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню як таке, що ухвалене за неповного з`ясування всіх обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 11 лютого 2004 року по 10 липня 2004 року.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та в порядку її поділу визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9744 грн. 00 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: