Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 484/1399/16-ц

провадження № 61-16965св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року у складі судді Максютенко О. А. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Довжук Т. С., та касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Довжук Т. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 20 вересня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та відповідачем ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 89/ФКВ-07, згідно з умовами якого Банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 36 400,00 дол. США, з розрахунку 9,5 % річних, за умови виконання позичальником підпункту 4.2.10 кредитного договору, та 10 % річних у разі невиконання позичальником вимог підпункту 4.2.10 кредитного договору за користування кредитом на строк з 20 вересня 2007 року по 19 вересня 2013 року. Мета кредитування - придбання автомобіля марки Mitsubishi Pagero Sport.

30 червня 2010 року між TOB «Укрпромбанк», ПAT «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПAT «Дельта Банку». Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором від 20 вересня 2007 року № 89/ФКВ-07.

ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 11 квітня 2016 року у неї утворилась заборгованість в сумі 1 261 899,12 грн, з яких: 530 190,57 грн - тіло кредиту; 319 593,70 грн - проценти, 29 738,92 грн - комісія, 382 375,93 грн - пеня, які позивач просив стягнути на свою користь.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року в задоволенні позову Банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено позовну давність для звернення з цим позовом, про застосування якої заявлено представником відповідача.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2007 року № 89/ФКВ-07 у сумі 575 572,51 грн, що складається з заборгованості за кредитом у сумі 108 182,76 грн, заборгованості за процентами у сумі 169 952,90 грн, заборгованості з комісії у сумі 19 301,19 грн та пені у сумі 278 135,66 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку, апеляційний суд виходив з того, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову Банку є неправильним. Умовами кредитного договору визначено порядок повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом періодичними щомісячними платежами, тому банк не пропустив позовну давність щодо всієї суми заборгованості за кредитом, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, процентами та комісією, нарахованими у межах позовної давності, починаючи з 20 травня 2013 року. Інші суми заборгованості, нараховані до 20 травня 2013 року, стягненню не підлягають через сплив позовної давності.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зменшення розміру пені на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки її розмір значно перевищує розмір збитків Банку.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга Банку мотивована тим, що висновок апеляційного суду про наявність підстав для зменшення розміру пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України є помилковим, оскільки розмір пені фактично не перевищує розмір збитків Банку, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 11 квітня 2016 року. Апеляційним судом не враховано, що пунктом 1.3 кредитного договору визначено дату повернення кредиту, а саме - до 19 вересня 2013 року, а як зазначено в оскаржуваному судовому рішенні позовну заяву було подано Банком 15 квітня 2016 року, а отже в межах позовної давності. Крім того, нарахування пені Банком здійснено за останній рік, тобто також в межах позовної давності.

Також у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 мотивована тим, що апеляційний суд ухвалюючи оскаржуване судове рішення не врахував, що в січні 2014 року Банк вже звертався до суду з аналогічним позовом до ОСОБА_1 і цей позов було залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Подаючи в 2016 року до суду аналогічний позов, Банк жодним чином не обґрунтував суттєве збільшення розміру заборгованості відповідача за кредитом. Відповідач припинив виплати по кредитному договору з липня 2010 року, а Банк пред`явив позов лише в квітні 2016 року, тому позивачем пропущено позовну давність, яка визначена статтею 257 ЦПК України та складає три роки. Апеляційний під час ухвалення оскаржуваного судового рішення не врахував висновків Верховного Суду України, які викладені в постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14.

Заперечення на касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» станом на час розгляду цієї справи не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи із Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи із Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 20 вересня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 89/ФКВ-07, згідно з умовами якого позивач надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 36 400,00 дол. СШАз розрахунку 9,5 % річних, за умови виконання позичальником підпункту 4.2.10 кредитного договору та 10 % річних у разі невиконання позичальником вимог підпункту 4.2.10 кредитного договору за користування кредитом на строк з 20 вересня 2007 року по 19 вересня 2013 року.

Метою кредитування визначено придбання автомобіля марки Mitsubishi Pagero Sport.

У договорі передбачено, що погашення кредиту має відбуватися шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до графіку погашення кредиту.

30 вересня 2010 року між TOB «Укрпромбанк», ПAT «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь ПAT «Дельта Банку».

Відповідно до витягу з додатку № 2 до договору про передачу активів та кредитних зобов`язань TOB «Укрпромбанк» на користь ПAT «Дельта Банк» від 30 червня 2010 року ПАТ «Дельта Банк» прийняло кредитні договори, або кредитні справи відносно ОСОБА_1 .

Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором від 20 вересня 2007 року № 89/ФКВ-07.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 указаного кредитного договору, повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами в розмірі не менш як 505,56 дол. США по 20 (двадцяте) число (включно) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Шляхом безготівкового перерахування коштів на позичковий рахунок позичальника та /або шляхом внесення готівки до каси Банку.

Згідно з пунктами 1.5, 2.6, 2.7 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня його повернення. Проценти нараховуються щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день кожного календарного місяця. Нараховані проценти сплачуються позичальником у валюті кредиту по 20 (двадцяте) число (включно) кожного наступного місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів та одночасно з остаточним поверненням кредиту, шляхом внесення готівкових коштів в касу Банку або шляхом безготівкового перерахування з поточного рахунку позичальника.

Відповідно до пункту 6.2 кредитного договору, Банк має право вимагати дострокового повного повернення кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим договором, а також відшкодування збитків, завданих Банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або його поручителями (заставодавцями, гарантами, поручителями, майновими поручителями) умов цього договору та/або договорів, укладених у забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим договором, а позичальник зобов`язаний протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання позичальником відповідної вимоги від Банку (а у випадку, передбаченому підпунктом 4.2.5, не пізніше наступного робочого дня) повернути суму заборгованості по кредитом, що залишилась, сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за цим договором, а також відшкодувати збитки, завдані Банку, у випадках, передбачених підпунктами «а» і «ж», в тому числі і у випадку порушення позичальником строків платежів, що встановлені договором.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем вбачається, що починаючи з 01 липня 2010 року та по 11 квітня 2016 року, банком були нараховані відсотки на поточну суму заборгованості у розмірі 20 686,45 дол. США, пеню - 382 375,93 грн, комісію - 29 738,92 грн, проценти - 319 593,70 грн, тіло кредиту - 530 190,57 грн, тобто загальна заборгованість ОСОБА_1 становила 1 261 899,12 грн.

14 вересня 2016 року відповідач звернулася до суду з заявою про застосування наслідків спливу позовної давності.

Щодо стягнення заборгованості

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або з дня настання події, які у свою чергу до цього строку не включаються.

Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом.

За змістом частин першої, третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року строку, а коли він визначений місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів з моменту виникнення його прострочення.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», виходив із того, що позивачем пропущено позовну давність для звернення з цим позовом, про застосування якої заявлено представником відповідача, з огляду на те, що відлік позовної давності почався із дати останнього платежу за договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову Банка, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що, оскільки позивач не скористався правом визначеним пунктом 6.2 кредитного договору та не звернувся до відповідача з досудовою вимогою, то позовна давність за цим позовом почала відраховуватись з наступного дня за днем закінчення строку дії договору, і на користь Банка підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором.

Верховний Суд погоджується із такими висновками апеляційного суду та вважає їх такими, які базуються на належному з`ясуванні дійсних обставин справи, дослідженні та оцінці наданих сторонами доказів, в той же час Верховний Суд не може в повній мірі погодитись з встановленим апеляційним судом розміром заборгованості за тілом кредиту, процентах, пені та комісії.

Щодо стягнення процентів та пені

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Отже, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України, відповідно до приписів її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У справі, що переглядається, сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, відповідно до кредитного договору терміном закінчення кредитування є 19 вересня 2013 року. Повернення кредиту та сплату процентів відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, оплачуючи позивачу по 20 число кожного місяця (включно) кошти у повному розмірі упродовж строку кредитування. Тобто сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Отже, у межах строку кредитування до 19 вересня 2013 року відповідач повинна була повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними платежами до 20 числа кожного місяця. Починаючи з 20 вересня 2013 року відповідач була зобов`язана незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Тобто, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку (терміну) виконання зобов`язання або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та кредиту за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Таким чином, право позивача на нарахування процентів та пені за несвоєчасність виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором припинилося зі спливом строку кредитування - 19 вересня 2013 року, і починаючи із зазначеної дати ПАТ «Дельта Банк» не мало права здійснювати указані нарахування.

Апеляційний суд, ухвалюючи оскаржуване судове рішення у справі, на вказане уваги не звернув та помилково стягнув з позивача на користь Банку заборгованість за процентами та пенею, що нараховані після визначеного договором строку (терміну) виконання зобов`язання, а саме з 20 вересня 2013 року.

Щодо стягнення комісії

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону України від 13 січня 2006 року № 3161-IV, чинній на момент укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Згідно з Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено новим абзацом: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».

Застосовуючи під час вирішення спору положення Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, Верховний Суд констатує, що у Банку припинилося право на отримання усіх платежів, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, незалежно від часу укладення кредитного договору, що відповідає імперативному припису частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у наведеній редакції.

Враховуючи імперативне врегулювання законодавством про захист прав споживачів умов щодо нарахування комісії з обслуговування кредитного договору, пункт кредитного договору 1.7 щодо сплати комісії за управління кредитом не підлягає застосуванню, отже відсутні правові підстави для задоволення вимоги позову банку в частині стягнення комісії в розмірі 19 301,19 грн.

Апеляційний суд наведеного не врахував та скасував рішення суду першої інстанції зокрема в частині відмови у стягненні комісії, стягнувши з відповідача на користь Банку суму комісії.

При цьому варто зазначити, що рішення суду першої інстанції в цій частині не могло бути залишено в силі, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність у Банку права вимоги за кредитним договором в цілому.

Висновки за результатами розгляду справи

Вищевикладене свідчить про те, що судами встановлено всі обставини справи, проте не застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, тому оскаржувані рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення.

Враховуючи те, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 вересня 2007 року № 89/ФКВ-07 (а. с. 143-144) оцінений апеляційним судом та визнаний належним та допустимим доказом, Верховний Суд вбачає за можливе самостійно визначити розмір заборгованості за кредитним договором, який підлягає стягненню із відповідача.

Із розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 вересня 2007 року № 89/ФКВ-07 вбачається, що заборгованість відповідача за тілом кредиту станом на дату закінчення строку дії договору (19 вересня 2013 року)становила 3 490,41 дол. США, а заборгованість за процентами - 1 037,16 дол. США, а разом 4 527,57 дол. США.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 4 527,57дол. США, що за курсом Національного банку України станом на момент винесення цієї постанови еквівалентно 114 502,24 грн.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги та часткового задоволення позову, сплачений у зв`язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (114 502,24 грн складають 17 % від заявлених позовних вимог), а саме: відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу 17 % від суми судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, що складає 10 618,88 грн ((18 928,49 + 20 821,34 + 22 714,18) ? 17%), а позивач ? повернути відповідачу 83 % суми судового збору, сплаченого останнім за подання касаційної скарги, що складає 18 852,77 грн (22 714,19 ? 83 %).

Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Суд касаційної інстанції вважає за доцільне стягнути із позивача на користь відповідача 8 233,89 грн (18 852,77 грн - 10 618,88 грн) на відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2007 року № 89/ФКВ-07 у сумі 4 527,57 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на момент винесення цієї постанови еквівалентно 114 502,24 грн, з яких 3 490,41 доларів США (еквівалент 88 272,46 грн) - заборгованість за тілом кредиту; заборгованість за процентами - 1 037,16 доларів США (еквівалент 26 229,78 грн).

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 8 233,89 грн на відшкодування судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик