Номер провадження: 22-ц/813/6610/19
Номер справи місцевого суду: 500/2745/17
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Ващенко Л.Г.,

суддів - Сєвєрової Є.С., Колеснікова Г.Я.,

у порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 травня 2019 року (одноособово суддя Жигулін С.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" про поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

17.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» (далі-Товариство) про поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі, і, остаточно уточнивши позов, просив: поновити пропущений строк на звернення до суду; поновити його на роботі у Товаристві на тій же посаді; стягнути заборгованість по заробітній платі за січень 2015 року у розмірі 706,6 гривень з індексацією і зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Позов обґрунтовано наступним.

15.04.2015 року Наказом № 55-к від 15.04.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади змінного помічника капітана старшого механіка катера «Омега» за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), з 16.04.2015 року. Звільнення відбулося після аварійного випадку 12.04.2015 року і є незаконним, оскільки позивача змусили написати заяву на звільнення за власним бажанням. Причиною таких дій став конфлікт, який стався з вини начальника служби безпеки мореплавання, який знаходився у нетверезому стані 13.042015 року. При звільненні позивачу не виплатили за вислугу років, а також не виплати за понаднормову роботу, оскільки відповідно до ст. ст. 72, 106 КЗпП України за це передбачена подвійна оплата праці. Відповідач сплатив лише 378,44 гривень замість 1 085,04 гривень, тобто різниця становить 706,60 гривень з індексацією.

Посилаючись на незаконність звільнення, наявність заборгованості по заробітній платі, позивач просив позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні 02.05.2019 року позов підтримав, представник відповідача позов не визнав.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.05.2019 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

ОСОБА_1 не погодився із рішенням суду від 02.05.2019 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати й постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:

Суд першої інстанції під час розгляду справи не з`ясував різницю між понаднормовою роботою, яка передбачена ст. 106 КЗпП України та оплатою праці при суміщенні професій (посад) і виконанні обов`язків тимчасово відсутнього працівника, передбаченою ст. 105 КЗпП України і не застосував ст. 59 КЗпП України (перерви між змінами).

З табеля розрахунку робочого часу катера «Омега» вбачається, що помічник капітана ОСОБА_1 працював з 06.01.2015 року по 14.01.2015 року - дев`ять днів поспіль, тобто понаднормово.

Суд не прийняв до уваги, що катер «Омега» - річковий катер внутрішнього плавання і зміна триває дванадцять годин, на зміні перебуває лише один судноводій.

Суд не прийняв до уваги, що згідно рішення Конституційного Суду України від 11.07.2001 року позови про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати, як складових належної працівнику заробітної плати не обмежені будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Представник Товариства у відзиві на скаргу просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи:

Суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до вимог ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до п.3.263.23 колективного договору на 2006-2009 роки, який пролонговано на дату існування правовідносин сторін - 2015 року визначено, що у виключних випадках, у разі відсутності членів екіпажу, за виконання обов`язків недостатнього по штату робітника оплачувати із розрахунку 110 % посадового окладу посади за весь фактично перепрацьований час. При цьому, відповідальність за вказану оплату покладена на капітанів суден, яким був позивач ОСОБА_1 у спірний період та централізовану бухгалтерію.

Вимоги апелянта, які пов`язані з оплатою праці, стосуються не визначення оплати заробітної плати за роботу відсутнього працівника, а визначення вказаної роботи понаднормовою з урахуванням того, що до екіпажу входять дві особи: матрос- моторист та змінний помічник капітана-старший механік катера «Омега», на посаді якого у спірний період працював позивач ОСОБА_1 .

Позивач не звертався до адміністрації підприємства з приводу неправильного нарахування заробітної плати в січні 2015 року і до часу звільнення 15.04.2015 року, а після звільнення і до часу звернення до суду з даним позовом звернувся лише 17.05.2017 року.

Суд прийшов до обґрунтованого висновку, що у відповідача існують особливі умови праці, що передбачає і особливий порядок оплати за відсутнього за штатом працівника. Твердження представника позивача про те, що встановлений порядок праці на судні зумовлює порушення чинного законодавства України на відпочинок не є предметом спору у даній справі.

Позивач виконував роботу під час вахти, яка розподіляється між певними особами і у зв`язку з цим отримував доплату відповідно до наказів по пароплавству.

Доводи про те, що звільнення відбулось після аварійного випадку 12.04.2015 року та було проведено за ініціативи адміністрації підприємства, не підтверджені належними доказами, оскільки позивач в дійсності звільнився за власними бажаннями.

Звернувшись 17.05.2017 року із позовом до суду після звільнення з 16.04.2015 року, позивач порушив строки, визначені законом для звернення до суду.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

З 20.10.1975 року ОСОБА_1 працював у відповідача. На підставі наказу №26 від 29.01.2015 року, позивачу здійснювалась доплата за виконання обов`язків змінного помічника-змінного механіка р/к «Омега» із розрахунку 110% посадового окладу, згідно табеля обліку робочого часу за період з 06.01.2015 року по 14.01.2015 року. Наказом № 55-к від 15.04.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади змінного помічника капітана старшого механіка катера «Омега» за власним бажанням, за ст. 38 КЗпП України, з 16.04.2015 року (а.с. 18,19,96,104,105).

У квітні 2015 року ОСОБА_1 отримав всі належні йому нарахування у зв`язку із звільненням (а.с. 20-25,46,52,53,78-82).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із розірванням трудового договору, оплатою праці, які регулюються нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці».

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що звільнення відбулося з ініціативи відповідача, а також щодо наявності заборгованості по заробітній платі (а.с.118-120).

Колегія суддів погоджується з висновком суду у цій частині з таких підстав.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні (ст. 38 ч.1 КЗпП України).

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами, що 15.04.2015 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням.

Наказом № 55-к ПАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 15.04.2015 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням з 16.04.2015 року.

Твердження позивача, що звільнення відбулось після аварійного випадку 12.04.2015 року, жодним доказом не підтверджено.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові про поновлення на роботі з підстав недоведеності вимог.

ОСОБА_1 також просив стягнути заборгованість по заробітній платі за січень 2015 року у розмірі 706,6 гривень з індексацією та зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України (а.с.1,2,56-60).

Відповідно до ст. 94 ч.ч.1,2 КЗпП України, ст. ст. 1-3 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать: виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може проводитися за результатами індивідуальних і колективних робіт (ст. 97 КЗпП України).

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

У відповідача існують особливі умови праці, що передбачає й особливий порядок оплати праці за відсутнього за штатом працівника. Позивач виконував, у даному випадку, під час вахти, яка розподіляється між членами екіпажу і отримував відповідну доплату, згідно до наказів по Товариству.

Відповідно до п.3.26 колективного договору (наказ №241 від 09.08.2011 року і наказ №26 від 29.01.2015 року), ОСОБА_1 , за відсутності членів екіпажу, за виконання обов`язків недостатнього по штату робітника, в період з 06.01.2015 року по 14.01.2015 року, здійснювалась оплата із розрахунку 110 % посадового окладу посади за весь фактично відпрацьований час (а.с. 96,97).

Згідно розрахункового листка за січень 2015 року, позивачу була нарахована і отримана ним доплата за недостатнього по штату робітника у розмірі 378,44 гривень, розрахована відповідно до табеля обліку робочого часу, який складався позивачем ОСОБА_1 (а.с.48,52).

При звільненні ОСОБА_1 були виплачені всі належні нарахування (а.с. 20,21).

Зважаючи на те, що за роботу тимчасово відсутнього працівника ОСОБА_1 отримував доплату на підставі п.3.26 колективного договору і наказів по Товариству, зокрема таку доплату позивач отримав і у січні 2015 року, відсутні підстави для ствердження про наявність заборгованості Товариства перед позивачем по заробітній платі за січень 2015 року у розмірі 706,6 гривень.

Твердження позивача, що робота за тимчасово відсутнього працівника фактично є понаднормовою роботою не відповідають дійсним обставинам справи.

Оскільки позивач не довів своїх вимог в частині наявності заборгованості по заробітній платі за січень 2015 року, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у позові про стягнення заборгованості за січень 2015 року, а також про стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку з підстав ст. 117 КЗпП України, оскільки вони є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи ОСОБА_1 у скарзі про те, що: суд не з`ясував різниці між понаднормовою роботою, яка передбачена ст. 106 КЗпП України та оплатою праці при суміщенні професій (посад) і виконанні обов`язків тимчасово відсутнього працівника, передбаченою ст. 105 КЗпП України; суд першої інстанції не застосував ст. 59 КЗпП України (перерви між змінами); з табелю розрахунку робочого часу катера «Омега» вбачається, що помічник капітана ОСОБА_1 працював з 06.01.2015 року по 14.01.2015 року - дев`ять днів поспіль, тобто понаднормово; суд не прийняв до уваги, що катер «Омега» - річний катер внутрішнього плавання, зміна триває дванадцять годин, на зміні перебуває лише один судноводій, - не заслуговують на увагу.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених законом.

У Товаристві існують особливі умови праці, що передбачає й особливий порядок оплати праці за відсутнього за штатом працівника.

Пунктом 3.26 розділу ІІІ «оплата і нормування праці» Колективного договору, за відсутності членів екіпажу, за виконання обов`язків недостатнього по штату робітника, передбачена оплата із розрахунку 110 % посадового окладу посади працівника.

Твердження про те, що суд мав застосувати ст. 106 КЗпП України (оплата роботи в надурочний час) та ст. 59 КЗпП України (перерви між змінами) не приймаються до уваги.

Позивач, згідно табеля обліку робочого часу, у січні 2015 року працював у Товаристві змінним помічником капітана-змінним механіком (а.с.48).

Зважаючи на особливі умови праці у Товаристві, що відповідно передбачає і особливий порядок оплати у Товаристві за відсутнього за штатом працівника, а також беручи до уваги, що позивач виконував роботу під час вахти, яка розподіляється між певними особами, позивач отримував доплату до окладу у відповідності до Колективного договору та наказів по Товариству.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Зважаючи на те, що позивач не довів своїх позовних вимог, відсутні підстави для ствердження про порушення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.4 ЦПК України).

Вирішуючи спір по суті, суд одночасно виходив з того, що позивач звернувся із позовом про поновлення на роботі з пропуском строків, встановлених ст. 233 КЗпП України (а.с. 118 зворот), а також з недоведеності вимог (а.с.118-120).

У разі, якщо право особи не порушено, суд відмовляє у позові з цих підстав і не веде мови про строки позовної давності, оскільки строком позовної давності захищається порушене право.

За таких обставин, судження суду в рішенні стосовно пропуску позивачем строків, встановлених ст. 233 КЗпП України, підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові за недоведеності позовних вимог, разом з тим, судження суду в рішенні стосовно пропуску позивачем строків, встановлених ст. 233 КЗпП України, підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення, рішення підлягає зміні з мотивів, викладених у постанові суду.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 травня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду судження суду в рішенні стосовно пропуску позивачем строків, встановлених ст. 233 КЗпП України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 25.10.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Г.Я. Колесніков