Справа № 348/178/18
Провадження № 22-ц/4808/1081/19
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Горейко М.Д., Матківського Р.Й.,

секретаря Мельник О.В.

за участю представника апелянта Олійник А.О.

представника відповідача адвоката Гандзюк І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" - Кадирова Владислава Володимировича на рішення Надвірнянського районного суду від 07 червня 2019 року у складі судді Грещук Р.П., ухвалене в м.Надвірна, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" - Кадирова Владислава Володимировича до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" - Кадирова В.В. звернулось до суду із вищевказаним позовом.

Позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що 30.01.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №0, за умовами якого позичальник отримала 170 000,0 грн. у поряду та на умовах, визначених цим договором, з відсотковою ставкою 15% річних.

28.10.2008 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 30.01.2008 року, за умовами якої за користування кредитними коштами встановлено процентну ставку 25% річних.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позичальник належним чином не виконувала умов кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборговність.

Уточнивши (зменшивши) позовні вимоги заявою від 13.07.2018 року (том-1, а.с.100-101), позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року у розмірі 76 898,68 грн., з яких:

- 68 624,40 грн. - сума прострочених відсотків за кредитом;

- 2830,95 грн. - сума пені за несвоєчасне повернення відсотків;

- 443,33 грн. - сума 3-х процентів річних від суми прострочених відсотків;

- 5000,0 грн. - штраф.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 07 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" - Кадирова В.В. до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30.01.2008 року відмовлено.

ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" - Кадирова В.В. на рішення суду подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апелянт вказав, що станом на 12.09.2017 року відповідач не виконала належним чином умов кредитного договору, внаслідок чого наявна заборгованість у сумі 213 653,04 грн., з яких:

- 71 827,97 грн - сума заборгованості за простроченим кредитом;

- 141 550,73 грн - розмір прострочених відсотків за кредитом;

- 32,69 грн - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків;

- 241,65 грн - сума 3-х процентів річних від суми прострочених процентів.

Апелянт зазначив, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Надвірнянського суду від 22.02.2012 року по справі за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором від 30.01.2008 року, а 03.10.2013 року державним виконавцем ВДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним погашенням боргу.

Суд зіслався на те, що банк, пред`явивши вимогу у 2012 році про дострокове погашення боргу, змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому не мав права нараховувати відсотки та пеню за неналежне виконання основного зобов`язання, посилаючись на позицію ВП ВС від 28.03.2018 року №14-10цс 18.

Апелянт вважає, що суд не взяв до уваги умови кредитного договору, де зазначено, що кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі. При цьому проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність банку (п.1.3.4).

Суд також не взяв до уваги правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.12.2018 року у справі №913/11/18, де вказано, що наявність судових рішень про стягнення боргу та інших грошових сум за інші періоди невиконання боржником договірного зобов`язання та відкриття виконавчого провадження за цими рішеннями за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін та припинення зобов`язань.

Після пред`явлення позову до Надвірнянського районного суду у 2012 році, нарахування відсотків не зупинялося, оскільки кредитні кошти фактично перебували у користуванні відповідача, а після ухвалення рішення від 22.02.2012 року у справі №2-1248/11 до примусового виконання (09.07.2013 року) пройшло більше року, а тому нарахування відсотків також не зупинялося.

З наведених підстав апелянт просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ "Дельта Банк" задоволити в повному обсязі.

Правом на подання відзиву на апеляцій скаргу в порядку ст.360 ЦПК України учасники спору не скористалися.

В судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції, представник банку Олійник А.О. вимоги скарги підтримала в повному обсязі, просила її задоволити.

Представник відповідача Гандзюк І .Р. щодо задоволення скарги заперечила, просила її відхилити.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за його користування, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. При цьому суд зіслався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, враховуючи наступне.

Матеріалами справи встановлено, що 30.01.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в національній валюті в сумі 170000 грн., у порядку і на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 1.3.1 кредитного договору визначено, що користування кредитними коштами за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 15,0 % річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього Договору

Відповідно до п.1.3.2. Кредитного договору, за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк процентна ставка встановлюється в розмірі 30% річних. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором.

28.10.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №0 від 30.01.2008, відповідно до якого сторони дійшли взаємної згоди про наступне:

1. Сторони домовились, що за використання кредитних коштів за траншами, які надаватимуться позичальнику в порядку, передбаченому договором, з 28.10.2008 року встановлюється процентна ставка в розмірі 25%. Така процентна ставка застосовується до всієї строкової суми заборгованості за траншами, виданими починаючи з вказаної дати, якщо інша процентна ставка не буде встановлена згідно умов договору. При цьому, процентна ставка по сумі строкової заборгованості за траншами, виданими до вказаної дати, залишається на рівні, встановленому договором.

2. Сторони також домовились, що за користування понад встановлений договором строк кредитними коштами за траншами, які надаватимуться позичальнику з 28.10.2008 року, процентна ставка встановлюється в розмірі 50% річних. Така процентна ставка застосовується до всієї простроченої суми заборгованості за траншами, виданими, починаючи з вказаної дати.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Встановлено, що банк свої зобов`язання перед позичальником виконав належним чином та надав кошти, визначені умовами договору.

Однак позичальник належним чином не виконувала свої зобов`язання, у зв`язку з чим за кредитним договором утворилась заборгованість, що зумовила звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (поручителя) про дострокове стягнення заборгованості, справа №2-1248/2011.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 22.02.2012 року по цивільній справі за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором від 30.01.2008 року позовні вимоги банку були задоволені.

Вирішено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованість по кредитному договору в сумі 109750 грн. 50 коп., а також по 543 грн. 75 коп. судового збору та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи з кожного (том-1, а.с.233).

В ході розгляду справи №2-1248/2011 судом встановлено, що відповідачі по справі допустили заборгованість за кредитним договором від 30.01.2008 року №0, розмір якої станом на 28.10.2011 року становить 108 750,50 грн.. з яких: 71 827,97 грн. - заборгованість за ОБ; 25 159,94 грн. - заборгованість за процентами; 1743,84 грн. - пеня ОБ; 5018,75 грн. - пеня; 5000,0 грн. - штрафні санкції.

Також, судом було встановлено, що 01.10.2010 року відповідачам по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 банком направлено вимоги з метою добровільного погашення заборгованості, однак останні належним чином не відреагували, відтак суд дійшов висновку про стягнення вищевказаної суми заборгованості.

В силу дії ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, рішенням Надвірнянського районного суду від 22.02.2012 року у цивільній справі №2-1248/2011 встановлено, що банк 01.10.2010 року звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів, і така була задоволена судом, на що вірно вказав суд першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В спірному випадку кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України скористався правом дострокової вимоги, чим на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а тому банк втратив право на відсотки, встановлені п.1 додаткової угоди від 28.10.2008 року до кредитного договору №0 від 30.01.2008 в розмірі 25% річних.

Водночас в світлі правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс грошові вимоги позивача забезпечуються положеннями ч.2 ст.625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року, справа № 5017/1987/2012, провадження № 12-289гс18 Верховним Судом надано роз`яснення чи слід розглядати визначені кредитним договором проценти за неправомірне користування кредитом як передбачені статтею 625 ЦК України проценти, які боржник повинен сплатити у випадку прострочення грошового зобов`язання. При цьому, суд зіслався на правові висновки щодо застосування відповідної норми права в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, зазначивши наступне.

«Відповідно до пункту 91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (п.18).

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (п.19).

Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України» (п.20).

Як зазначалось вище, у пункті.2 додаткової угоди від 28.10.2008 року до кредитного договору №0 від 30.01.2008 сторони домовились, що за користування понад встановлений договором строк кредитними коштами за траншами, які надаватимуться позичальнику з 28.10.2008 року, процентна ставка встановлюється в розмірі 50% річних.

Отже, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України сторони самостійно встановили розмір відсотків за неправомірне користування кредитом. Тобто це ті відсотки, які банк вправі нараховувати і вимагати від боржника за неправомірне користування коштами після прострочення встановленого терміну їх повернення і до моменту повного погашення боргу.

Як вбачаться з долучених представником відповідача до матеріалів справи письмових документів на підставі вказаного рішення був виданий виконавчий лист та звернутий до виконання в ВДВС Надвірнянського РУЮ.

03.10.2013 року державним виконавцем ВДВС Надвірнянського РУЮ Дімничем Т.І. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв`язку з тим, що борг сплачений повністю згідно квитанцій №К1/9/89 від 09.07.2013 року ВАТ КБ «Надра».

Таким чином, у спірному випадку, періодом неправомірного користування ОСОБА_2 кредитними коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦКУ може бути період від дати вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, встановленої банком у достроковій вимозі і до повного погашення боргу за рішенням суду, тобто до 09.07.2013 року.

Однак, як вбачається із розрахунку заборгованості, долученого представником банку до заяви про зменшення позовних вимог (том-1, а.с.100-101), заявлена позивачем заборгованість у розмірі 76 898,68 грн.складається з : 68 624,40 грн. - сума прострочених відсотків за кредитом; 2830,95 грн. - сума пені за несвоєчасне повернення відсотків; 443,33 грн. - сума 3-х процентів річних від суми прострочених відсотків; 5000,0 грн. - штраф за період 01.07.2015 року по 31.12.2017 року, тоді як підстави для нарахування штрафних санкцій за договором за вказаний період відсутні. Апелянт не зміг пояснити, з чого виходив банк нараховуючи їх після погашення боргу в заявленій сумі.

Твердження представника апелянта щодо існування заборгованості по кредиту в силу зарахування коштів від виконання судового рішення в порядку визначеному кредитним договором не заслуговують на увагу, оскільки внаслідок дострокової вимоги кредитор змінив строк і порядок виконання зобов`язання, тому у банку були відсутні підстави для зарахування отриманих коштів за договором. Відповідно, при зарахуванні коштів отриманих від примусового виконання судового рішення згідно самого рішення, заборгованість за тілом кредиту була б відсутня.

Щодо застосування заходів відповідальності за ч.2 ст.625 ЦКУ до повного погашення боргу, то такі вимоги банком не заявлено.

Враховуючи наведене, нарахування позивачем відсотків на підставі пункті.2 додаткової угоди від 28.10.2008 року до кредитного договору №0 від 30.01.2008 за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року не є обгрунтованим, а позовні вимоги не можна вважати підставними, тому суд першої інстанції по суті прийшов до правильного висновку щодо відмови в позові.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення не встановлено.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" - Кадирова Владислава Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 07 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Горейко М.Д.

Матківський Р.Й.