ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5538/19 Справа № 201/6092/17 Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М. П. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах якої діють її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Виробниче об`єднання «Дніпровський машинобудівний завод» від 17 липня 1996 року ОСОБА_1 та членам її сім`ї було видано ордер на житлову площу у гуртожитку, а саме кімнати № 501, 502, 503, 515 загальною площею 64,3 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 . До складу сім`ї ОСОБА_1 на той час входили дочка ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 10/62 від 22 жовтня 2010 року жилі, нежилі та допоміжні приміщення гуртожитку було дозволено приватизувати громадянам, які у ньому проживають. ОСОБА_1 звернулася із відповідною заявою та всіма необхідними документами до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, на що отримала лист від 27 листопада 2015 року про відмову у передачі у власність кімнат у гуртожитку через здійснення самовільного переобладнання із самовільним захопленням місць загального користування та реєстрації позивача та членів її сім`ї у гуртожитку без визначення номеру кімнати, тобто на койко-місце. Крім того, листом від 21 серпня 2015 року позивача ОСОБА_1 було повідомлено, що приватизація кімнат може бути здійснення після узаконення самовільного перепланування. 27 травня 2016 року позивач звернулася до Департаменту житлового господарства із клопотанням узаконити перепланування, на що отримала відмову з причин відсутності таких повноважень у Департаменту житлового господарства.

Позивачі іншого власного житла не мають, зареєстровані та мешкають у гуртожитку з 17 липня 1996 року та вважають, що мають законне право на приватизацію житлових кімнат і частини приміщень загального користування у гуртожитку.

На підставі вищезазначеного, просять визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право на приватизацію кімнат № АДРЕСА_2 , 502, 503, 515 у гуртожитку АДРЕСА_1 , зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради приватизувати з видачею свідоцтва про право власності на їх користь перелічені житлові кімнати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Визнано право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на приватизацію кімнат № 501, 502, 503, 515 у АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради здійснити заходи щодо приватизації кімнат № 501, 502, 503, 515 у гуртожитку АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано необхідністю захисту прав позивачів, які мають законне право на приватизацію житлових кімнат у гуртожитку, в яких вони постійно проживають та зареєстровані і не мають у власності іншого житла, отже відповідач зобов`язаний вжити заходи щодо приватизації кімнат позивачів.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року апеляційну скаргу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2017 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року скасовано постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовані законодавчі норми, оскільки позивачами було самовільно проведено перебудову кімнати, що унеможливлює приватизацію квартири.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено, що на підставі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету виробничих об`єднань «Дніпровський машинобудівний завод» 17 липня 1996 року ОСОБА_1 видано ордер на право зайняття з родиною із 4 осіб житлової площі у гуртожитку АДРЕСА_3 , кімнати АДРЕСА_2 , 502, 503, 515 розміром 64,3 кв.м. (а.с. 15)

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 10/62 від 22 жовтня 2010 року жилі, нежилі та допоміжні приміщення гуртожитку за указаною адресою було дозволено приватизувати громадянам, які у ньому проживають.

Згідно із довідкою № 2922 від 28 вересня 2015 року про склад сім`ї громадянина, що мешкає у житловому приміщенні (кімнаті, кімнатах) у гуртожитку, та займані ними приміщення, виданої Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, у кімнатах гуртожитку № 501, 502, 503, 515 жилою площею 16,8, 13,2, 13,1, 14,7 кв.м. гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , постійно мешкають і мають право на приватизацію житла ОСОБА_1 (зареєстрована з 14 жовтня 1994 року), ОСОБА_2 (зареєстрована з 03 березня 1987 року), ОСОБА_3 (зареєстрована з 05 серпня 2012 року) (а.с. 17).

Маючи намір реалізувати своє право на приватизацію, 11 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради із заявою щодо передачі у власність їй та членам її родини шляхом приватизації кімнат №№ 501, 502, 503, 515 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 21 серпня 2015 року № І-34 Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради зазначило про відсутність законних підстав для підготовки проекту рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради стосовно передачі у власність мешканців у гуртожитку по АДРЕСА_1 , посилаючись зокрема на те, що указаний гуртожиток блочного типу. Під час здійснення перепланувань житлових приміщень має місце самовільне приєднання до них допоміжних приміщень, які є місцями загального користування. Деякі блоки перетворені у окремі квартири. Тобто здійснити узаконення перепланування у гуртожитку неможливо (а.с. 18).

З метою узаконення перепланування житлових кімнат гуртожитку АДРЕСА_4 501, 502, 503, АДРЕСА_5 , позивач звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27 травня 2016 року із відповідним клопотанням, на що отримала відповідь від 23 червня 2016 року щодо відсутності повноважень Департаменту щодо узаконення переобладнання житлових приміщень гуртожитку з незаконним самовільним захопленням та приєднанням допоміжних приміщень та площі, яка зазначена у правовстановлюючих документах на житло. Крім цього зауважено, що згідно наданого ордеру було надано право на користування житловою площею у розмірі 64,3 кв. м., а правові підстави для користування площею 107,8 кв.м. відсутні (а.с. 19).

Вважаючи відмову відповідача в проведенні приватизації квартири порушенням своїх прав на житло, посилаючись на вимоги статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР), Закону № 2482-XII, позивачі просили задовольнити їх позов та зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме провести приватизацію квартири.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом № 2482-XII.

У частині десятій статті 8 Закону № 2482-XII закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»; далі Закон № 500-VI), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону № 500-VI,частина друга статті 2 Закону № 2482-XII).

За ст. 4 Закону, громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Приватизація жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, які раніше були самовільно переплановані, може відбуватися після визнання перепланування таким, що відповідає законодавству України щодо технічних умов і будівельних норм до житла. Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону.

Відповідно до п. 13 «Про затвердження Положення про порядок передачі у власність громадян жилих приміщень (кімнат) у гуртожитках у власність громадян», приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (далі - орган приватизації).

Згідно з п. 17 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Серед них має бути і копія ордера про надання жилої площі, а також документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.

Із матеріалів справи вбачається, що, звертаючись у 2010 році до органу приватизації, позивач ОСОБА_1 отримала відмову у приватизації, з підстав відсутності повноважень у відповідача щодо узаконення переобладнання житлових приміщень гуртожитку з незаконним самовільним захопленням та приєднанням допоміжних приміщень та площі, яка зазначена у правовстановлюючих документах на житло. Крім цього зауважено, що згідно наданого ордеру було надано право на користування житловою площею у розмірі 64,3 кв. м., а правові підстави для користування площею 107,8 кв.м. відсутні

Гуртожиток, де проживають позивачі, перебуває у власності територіальної громади Дніпровської міської ради.

Вирішення питань щодо розподілу та надання житла, що належить до комунальної власності відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 15 ЖК Української РСР є виключно компетенцією виконавчого органу сільських, селищних, міських рад.

Вказаний орган питання щодо надання у користування позивачам право на користування житловою площею у розмірі 107,8 кв.м. в гуртожитку на розгляд виконавчого комітету не вносив і відповідно відповідачем це питання не вирішувалось.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позову, оскільки компетентним органом питання щодо надання у користування позивачам спірної жилої площі не вирішувалось, тоді як вирішення цього питання судом буде суперечити положенням статті 6 Конституції України, відповідно до якої органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Цивільний кодекс України передбачає загальні засади набуття права власності, зокрема ст.ст.316-323, 325, 328, 331, 334 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном; усі суб`єкти права власності є рівними перед законом; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом; право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочиннимбудівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.3 ЦПК України).

У зв`язку з викладеним, звернення позивачів до суду фактично є позовом про визнання права власності на самочинне будівництво, тоді як позов з даних підстав має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого, чи його відсутність, дають підстави вважати про наявність спору.

Проте, зазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції, оскільки під час розгляду справи так і не з`ясував, чи зверталися позивачі до відповідного органу з питання визнання за ним права власності на самочинне будівництво та чи вирішувалося таке питання у визначеному законом порядку, з урахуванням чого, не визначився з тим, у який спосіб і ким повинно здійснюватися узаконення такого об`єкту нерухомості та чи звертався заявник з відповідними питанням до органів місцевого самоврядування, якою є Дніпровська міська рада, внаслідок чого в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, що призвело до поверхневого вирішення справи.

Враховуючи, що згідно з ч.1 ст.142 Конституції України, ч.3 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування», нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальної громади селища є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, то незаконне та безоплатне вибуття такого майна з власності територіальної громади підривають матеріальну основу місцевого самоврядування та завдає істотної шкоди інтересам громадян та держави, яка відповідно до ст.ст. 7,142 Конституції України, гарантує та фінансово підтримує місцеве самоврядування.

Отже, спосіб захисту порушеного права позивачів не суперечитиме вимогам закону та надасть змогу позивачу реалізувати своє право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку, яке може бути реалізовано відповідною перевіркою необхідних інших обставин, що не були предметом спору та надають право на приватизацію приміщень гуртожитку компетентними органами (зокрема Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради) та вирішенням вказаного питання без поршень вимог закону, прав та інтересів позивачів та інших осіб.

Враховуючи, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення допустив порушення норм процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права та прийшов до висновків які не відповідають обставинам встановленим у справі, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з позивачів підлягають стягненню на користь відповідача витрати зі сплати судового збору у розмірі по 469, 30 грн., з кожного.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 469, 30 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко