БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/2370/19, cправа № 361/2912/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

«10» жовтня 2019 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

за участю секретаря судових засідань Телепи Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на ј частину квартири,

в c т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати за нею право особистої власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог зазначається, що 15 серпня 1991 року у Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених міста Києва, зареєстровано шлюб між сторонами. Сімейне життя не склалося, тому у 1993 році відповідач поїхав до своїх батьків у Російську Федерацію та більше не повернувся. 06 січня 2000 року позивач на підставі виписки із рішення Краснооктябрьського районного суду Волгоградської області Російської Федерації від 09 лютого 1995 року, отримала свідоцтво про розірвання шлюбу.

13 серпня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомості позивач набула у власність ј частину квартири АДРЕСА_1 . З питань реалізації належної їй частини нерухомого майна ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Опанасенка К.І. Разом з тим, розпорядитися належним їй нерухомим майном позивач без згоди відповідача не змогла, оскільки на момент набуття права власності на частину квартири вона перебувала із ним у зареєстрованому шлюбі. Вважає, що частка у спірній квартирі є її особистою власністю, так як набута за особисті кошти, отримані від продажу квартири у місті Тернопіль та після розірвання шлюбу на підставі рішення Краснооктябрьського районного суду Волгоградської області Російської Федерації від

09 лютого 1995 року. З підстав визнання права особистої власності на нерухоме майно позивач змушена звернутися до суду.

Ухвалою суду від 17 травня 2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, її представник ОСОБА_3 направила до суду заяву про розгляд даної справи у її відсутність, в якій також вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти постановлення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду неповідомлені.

Відповідно до частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями статті

280 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні факти й відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи 15 серпня 1991 року у Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених міста Києва зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно прізвище ОСОБА_4 . Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу від 07 червня 2019 року, актовий запис про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 складено 06 січня 2000 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області. Підстава державної реєстрації розірвання шлюбу: виписка із рішення Краснооктябрьського районного суду Волгоградської області Російської Федерації від 09 лютого 1995 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 13 серпня 1997 року, зареєстрованого Київською універсальною біржою за № 0886/8198 ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 купили у рівних частинах квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 6 615 грн. 00 коп.

Згідно із інформацією наданою комунальним підприємством Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» від 17 липня 2019 року право власності на об`єкт нерухомого майна, квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською універсальною біржою 13 серпня 1997 року № 0886/8198, реєстровий № 1-924, книга 31.

З матеріалів справи вбачається, що листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Опанасенка К.І. № 28/01-16 від 20 березня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме посвідченні договору купівлі-продажу належної їй на праві власності частини квартири АДРЕСА_1 у зв`язку із відсутністю згоди чоловіка ОСОБА_2 на продаж квартири.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15 липня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського та районного нотаріальних округів Береш Л.І., зареєстрованого у реєстрі № 6611 ОСОБА_7 , яка діла від свого імені та від імені ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 продали квартиру АДРЕСА_2 . Продаж квартири вчинено за 24 798 грн. З матеріалів справи вбачається, що купівлю спірної квартири здійснено за 6 615 грн. 00 коп. Таким чином, ОСОБА_1 на час придбання спірного майна мала особисті кошти вилучені від продажу квартири у місті Тернопіль. Суд також враховує, що на час придбання частки у квартирі АДРЕСА_1 шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 фактично був припинений на підставі рішення Краснооктябрьського районного суду Волгоградської області Російської Федерації від 09 лютого 1995 року.

Стаття 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня

2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерел і час його придбання.

За приписами частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина друга статті 60 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ј частина спірної квартири придбана позивачем за особисті кошти, тому є її особистою приватною власністю.

При вирішені питання про розподіл судових витрат, суд керується наступним.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму судових витрат, а саме судового збору у розмірі 1 039 грн. 50 коп. що пропорційна сумі задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, Броварський міськрайонний суд Київської області

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на ј частину квартири

АДРЕСА_3 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 039 (одна тисяча тридцять дев`ять) грн. 50 коп.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 );

відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_5 ).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивачем рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя В.О.Василишин