Номер провадження: 22-ц/813/7723/19
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/11373/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- заявник - головний лікар Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради;

- особа, відносно якої подано заяву про продовження госпіталізації у примусовому порядку - ОСОБА_1 ,

- законний представник - опікун ОСОБА_2 ,

- прокурор - Пендей А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради про продовження госпіталізації ОСОБА_1 у примусовому порядку, за апеляційною скаргою адвоката Салманової Фатіми Акберівни, поданою від імені ОСОБА_2 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Дяченко В.Г. о 14 годині 52 хвилині 23 липня 2019 року, повний текст рішення складений 02 серпня 2019 року,

встановив:

У липні 2019 року КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» звернувся до суду з вищевказаною заявою, в якій просить застосувати до громадянина ОСОБА_1 заходи продовження госпіталізації до психіатричного закладу КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської Обласної Ради у примусовому порядку.

Вимоги вказаної заяви обґрунтовано тим, що за характером вказаних психічних захворювань, громадянин ОСОБА_1 потребує стаціонарного лікування, в той же час, в силу неможливості розуміння своїх дій, загострення симптомів психічного розладу, на даний час від добровільного лікування у стаціонарі відмовляється, що може привести до небезпеки для нього чи оточуючих його осіб (а. с. 1 - 2).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 р. у задоволенні вищезазначеної заяви було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що з висновку лікарів-психіатрів, який є обов`язковим додатком до заяви про продовження примусової госпіталізації, суд не зміг встановити чи визначено комісією необхідність продовження примусової госпіталізації ОСОБА_1 , що є виключно її компетенцією а не суду (ст.27 Закону).

Опікун ОСОБА_1 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що поведінка ОСОБА_1 має неадекватний, а інколи агресивний характер, він висловлює нелогічні релігіозні ідеї, галюционує, не підкоряється, за зовнішнім виглядом не слідкує. На думку суду першої інстанції зазначене не є безспірною умовою примусової госпіталізації особи, навіть якщо ця особа є недієздатною.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що сам термін перебування ОСОБА_1 в лікарні, його діагноз, його відмова від добровільної госпіталізації до стаціонару (як вказано в заяві) не може бути безумовною підставою для примусового лікування (а. с. 19 - 21).

Представник ОСОБА_2 - адвокат Салманова Ф.А. в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги вищевказаної заяви.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що за характером вказаного психічного захворювання ОСОБА_1 потребує примусового стаціонарного лікування, так як в силу неможливості розуміння своїх дій, загострення симптомів психічного розладу, на даний час від добровільного лікування у стаціонарі останній відмовляється, що може привести до небезпеки для нього чи оточуючих його осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на відсутність підстав для задоволення вимог вказаної заяви у розумінні Закону України «Про психіатричну допомогу».

У судовому засіданні ОСОБА_2 , представник останньої - адвокат Салманова Ф.А. та представник КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» - Єлісєєв В.Ф. підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Прокурор - Синюк О.М. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відсутність підстав щодо задоволення заявлених КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» вимог. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 3, 13, 14, 17, 18, 22, 27Закону України «Про психіатричну допомогу», ст. 3 Конституції України) та процесуального (ст. ст. 81, 263, 264, 339, 340 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеса, від 17.02.2012 року ОСОБА_1 був визнаний недієздатною особою.

Рішенням Київського районного суду м. Одеса, від 18.09.2012 року, опікуном ОСОБА_1 призначена мати останнього - ОСОБА_2 ..

Рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 28.01.2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був госпіталізований в КНП «ООМЦПЗ» ООР в примусовому порядку.

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів №1877 від 22.07.2019 року, громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує стаціонарного лікування, в той же час, в силу неможливості розуміння своїх дій, загострення симптомів психічного розладу, на даний час від добровільного лікування у стаціонарі відмовляється, що може привести до небезпеки для нього чи оточуючих його осіб.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Частинами 1, 2 статті 340 ЦПК України передбачено, що у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції і складається з Основ законодавства України про охорону здоров`я, Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них (стаття 2 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Виходячи з вимог статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

У статті 14 цього закону йдеться про те, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вказаний висновок лікарів-психіатрів не можна вважати таким, яким, у розумінні вказаних приписів Закону України «Про психіатричну допомогу» та ч. 1 ст. 339 ЦПК України, визначено необхідність продовження примусової госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу.

Сам термін перебування ОСОБА_1 в лікарні, його діагноз, його відмова від добровільної госпіталізації до стаціонару (як вказано в заяві) не може бути безумовною підставою для примусового лікування.

Крім того апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо проявів агресії, яка б мала наслідком небезпеку для ОСОБА_1 чи оточуючих його осіб.

У статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що компетентним органом не встановлено наявність рівня психічного розладу, який виправдовує позбавлення волі недієздатної особи, тому заява КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» про доцільність продовження госпіталізації ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є недоведеними, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та додаткових пояснень на апеляційну скаргу, а також для прийняття доводів законного представника - опікуна ОСОБА_2 у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Салманової Фатіми Акберівни, подану від імені ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 листопада 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе