ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/7100/18 Головуючий суддя І інстанції Савченко Д. М.
Провадження № 22-ц/818/3462/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи позовного провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е., Мухатаєва Б.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 -Уварова Володимира Миколайовича на рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 травня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Савченко Д.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Пісочинська селищна рада Харківського району Харківської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні землями загального користування,

встановив:

04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - Пісочинська селищна рада Харківського району Харківської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні землями загального користування.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником 39/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказала, що з 2017 року мешканцями будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неодноразово робились спроби самовільно встановити паркан та перекрити громадський проїзд до буд. НОМЕР_1 та АДРЕСА_3 13.05.2018 відповідачами самовільно та незаконно встановлено паркан з шиферу на громадському в`їзді до буд. НОМЕР_1 та АДРЕСА_3 , чим грубо порушено право позивача на прохід та проїзд до свого домоволодіння.

На підставі викладеного ОСОБА_1 проситьсуд зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку громадського проїзду до буд. НОМЕР_1 та АДРЕСА_3 , привести її у придатний для використання стан шляхом знесення за власний рахунок розташованого на цій ділянці паркану та стягнути на користь позивача понесені судові витрати по справі.

У письмових запереченнях проти позовної заяви поданих 10.01.2019 відповідачем ОСОБА_2 , вказав, що вважає позовні вимоги безпідставними та зазначає, що в 1955 році сім`ї ОСОБА_2 рішенням № 642 від 12.12.1955 Харківської районної ради виділена у безстрокове користування земельна ділянка площею 0,0812 га за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва житлового будинку та господарчих споруд. Згідно з технічним паспортом КП «ХРБТІ» від 13.10.2008, виданого ОСОБА_2 , та плану земельної ділянки площею 812 кв. м за вказаною адресою через вказану земельну ділянку немає ніякого проходу чи проїзду. Відповідач зазначає, що спірний паркан поставлено в межах наданої його родині у 1955 році у безстрокове користування земельної ділянки.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки адвокат Уваров В.М. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути на користь позивача понесені судові витрати по справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно і неповно досліджено докази та не надано їх оцінка, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого спір про усунення перешкод у користуванні землями загального користування вирішений неправильно. Невідповідність висновків суду обставинам справи полягає в тому, що суд першої інстанції помилково визначив, що позивачем всупереч вимог статті 81 ЦПК України не доведено, що спірний паркан розташований поза межами наданої родині відповідачів у безстрокове користування земельної ділянки.

Судом були безпідставно відхилені докази позивача та не взято до уваги пункт 1.3 рішення Пісочинської селищної ради сесії від 06.06.2018 про зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати самовільно побудований паркан з шиферу на громадському в`їзді біля земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 у строк до 15 липня 2018 року.

Представник позивача звертає увагу суду, що він був присутній на сесії Пісочинської селищної ради від 06.06.2018р., та вказаний пункт рішення був в іншій редакції, яка передбачала ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0812 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , за рахунок земель житлової та громадської забудови, з умовою, що у разі оформлення проекту землеустрою на земельну ділянку в повному обсязі з урахуванням самовільної забудови, в обов`язковому порядку укласти сервітут з власником буд. АДРЕСА_1 . Тобто, не в такій редакції як це зазначено зараз в матеріалах справи.

Суд не у повній мірі дослідив технічний паспорт від 16.07.1988 та від 24.06.2016 згідно яких земельна ділянка по АДРЕСА_1 має два окремих входу та заїзду для транспортних засобів, та не надав належної оцінки фотографіям, з яких вбачається, що прохід між земельними ділянками перекривається труба водостоку та паркан, який позначений у технічних паспортах.

Крім того суд першої інстанції зазначає лише право проходу, та залишив поза увагою право проїзду на земельну ділянку. Також суд першої інстанції не дослідивши вказані факти та обставини, помилково спростував акт депутата Канцедал Л.В. від 18.01.2018р., на який посилався позивач, та стверджував, що це єдиний в`їзд до власних домоволодінь мешканців буд НОМЕР_1 та НОМЕР_2 та є проїздом громадського користування.

Суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги недопустимі докази, надані з порушенням передбаченого у ч. 9 ст. 83 ЦПК України процесуального порядку про їх надсилання іншій стороні: копії рішення № 642 від 12.12.1955 Харківської районної ради про виділення у безстрокове користування земельної ділянки площею 0,0812 га за адресою АДРЕСА_2 для будівництва житлового будинку та господарчих споруд; копію технічного паспорту КП «ХРБТІ» від 13.10.2008, виданого ОСОБА_2 та плану земельної ділянки площею 812 кв. м та за вказаною адресою через вказану земельну ділянку немає ніякого проходу чи проїзду. Вказав, що суд не досліджував оригіналів цих документів, з них неможливо з`ясувати місцезнаходження межі земельної ділянки відповідачки.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просила її відхилити і залишити оскаржене рішення суду, яке є законним і обґрунтованим, без змін.

Вказала, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, а позивач всупереч положенням ст. 81 ЦПК України не довів, що спірний паркан розташований поза межами земельної ділянки, яка перебуває у безстроковому користуванні родини відповідачки. Посилання в доводах скарги на п. 1.3 рішення сесії Пісочинсткої селищної ради від 06 червня 2018 року про зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати самовільно побудований паркан на громадському в`їзді біля земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 у строк до 15 липня 2018 року - є безпідставними та не доведеними.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що зміст пункту 1.3. рішення сесії від 06.06.2018 суперечить змісту рішення сесії Пісочинської селищної ради від 11.10.2018 про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0812 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 та зобов`язання відповідача оформити земельний сервітут на земельну ділянку, орієнтовною площею 0,0037 га, розташовану між домоволодіннями сторін по цій справі: по АДРЕСА_2 та домоволодіння по АДРЕСА_1 для надання права проходу та права проїзду на транспортному засобі мешканцям домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У відповідності до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем позов не доведено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Так, за змістом ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, зокрема: а) самостійно господарювати на землі; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Статтею 96 Земельного кодексу України встановлено, що землекористувачі зобов`язані, зокрема: г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Законом можуть бути встановлені інші обов`язки землекористувачів.

У відповідності до ст.103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно з ч.ч.1,4 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (стаття 153 ЗК України).

У пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно приписів ч. ч. 1, 3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником 39/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В., договором дарування частки житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В., зареєстрований в реєстрі за №443, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.03.2017 року за №82949696.

З витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної власності.

Листом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 15.11.2016 року за №1476 повідомлено, що було розглянуто звернення ОСОБА_9 з приводу самовільного захоплення частки її земельної ділянки та погроз перекрити проїзд громадського користування. Під час розгляду звернення співробітниками Пісочинської селищної ради було проведено бесіду з гр. ОСОБА_5 щодо недопущення перекриття громадського проїзду.

Мешканці домоволодінь за адресою: АДРЕСА_11 та буд. НОМЕР_1 звертались з заявою до голови Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області з проханням недопущення перекриття проїзду, що підтверджується заявою від 27 грудня 2017 року за підписом ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 .

У відповідь на запит представника позивача Пісочинським селищним головою надано відповідь від 11.04.2018 року за вих. № 1615, в якій зазначалось, що відповідно до схематичного плану смт. Пісочин, розробленого Держкомітетом архітектури містобудування та житлової політики погодженого з інспекцією Держгеонагляду України 11 листопада 1997 року, межі затверджені рішенням виконкому громадського проїзду по провулку Горького до домоволодіння НОМЕР_1 та НОМЕР_3. З метою детального ознайомлення із межами громадського проїзду по провулку Горького , до відповіді долучено викопіювання з схематичного плану смт. Пісочин. Додатково повідомлено, що Пісочинською селищною радою не приймалось рішень щодо передачі у власність третім особам громадського проїзду по пров. Горького біля домоволодіння НОМЕР_1 та НОМЕР_3 .

З акту депутата Пісочинської селищної ради Канцедал Л.В. вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 існує єдиний в`їзд до власних домоволодінь, він являється проїздом громадського користування.

Рішенням Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 06 червня 2018 року вирішено: власнику або уповноваженій особі, яка діє від імені власника житлового будинку АДРЕСА_3 здійснити перенесення навісу для стоянки автотранспортного засобу та пересадження дерева, гр. ОСОБА_5 забезпечити гр. ОСОБА_12 рівні права щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, гр. ОСОБА_3 демонтувати самовільно побудований паркан з шиферу на громадському в`їзді біля земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 у строк до 15 липня 2018 року.

Згідно наданих позивачем фотографій з зображенням самовільно встановленого паркану, та відеозаписами самовільного встановленого паркану родиною ОСОБА_2, протоколів опитування свідка ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 від 27.11.2018 року: самовільно побудований паркан встановлений родиною ОСОБА_2 та на теперішній час не демонтований.

До заперечень на позову заяву ОСОБА_2 долучив рішення Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 11.10.2018 року, яким вирішено надати гр. ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведеної земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0812 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови, оформити земельний сервітут на земельну ділянку, орієнтовною площею 0,0037 га, розташовану між домоволодінням по АДРЕСА_2 та домоволодінням по АДРЕСА_1 для надання права проходу та права проїзду на транспортному засобі мешканцям домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 27.01.1956 року ОСОБА_14 надано в безстрокове користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 на підставі рішення Виконкому Харківської районної ради депутатів трудящих.

Отже, між сторонами виник спір з приводу незаконного, на думку позивача, встановлення відповідачами паркану на громадському проїзді біля буд. АДРЕСА_2 , який перешкоджає проїзду до домоволодіння позивача.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Харківської райради депутатів трудящих від 12.12.1955 року (а.с. 128) та Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 27.01.1956 року (а.с. 127) ОСОБА_15 надано на праві безстрокового користування земельну ділянку по АДРЕСА_2 загальною площею 812 кв. м (у подальшому вказана адреса перейменована у АДРЕСА_2) .

Позивач є власником 39/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 та землекористувачем земельної ділянки за вказаною адресою, право спільної сумісної власності на яку на час розгляду справи зареєстровано за ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , які померли.

Власником інших 61/100 частин вказаного будинку та другим користувачем земельної ділянки за вказаною адресою є третя особа ОСОБА_5 .

Відповідно до технічного паспорту на вказане домоволодіння, земельна ділянка має основний вхід з боку пров. Горького (а.с.22-30).

При цьому у справі відсутні належні, допустимі та достатні докази неможливості користування позивачкою існуючим входом на земельну ділянку з боку пров. Горького .

Наявність проходу від частини будинку позивача до пров. Горького спростовує висновок, який міститься в акті депутата Канцедал Л.В. від 18.01.2018, на який також посилається позивач, про те, що перекритий проїзд до будівель по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 є єдиним в`їздом до домоволодінь мешканців.

Щодо посилання позивача в обґрунтування своїх доводів про те, що спірний паркан побудовано на громадському проїзді, на схематичний план смт Пісочин (а.с. 35), то у наданому суді плані громадський проїзд взагалі не проходить біля належного ОСОБА_2 будинку АДРЕСА_2 , як про це зазначає позивач, що ставить під сумнів достовірність вказаного плану.

Інші доводи позивача, зокрема, посилання на протоколи опитування свідків про розташування спірного паркану на громадському проїзді, та фотографії не є допустимими доказами, оскільки не містять прив`язки до визначеної у землевпорядних документах межі земельної ділянки відповідача, тому наведені з цього приводу доводи скарги є необґрунтованими і не спростовують висновків суду про недоведеність позовних вимог.

Матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів про прийняття Пісочинською селищною радою Харківської області рішення про визначення на місцевості встановленим законодавством порядком дороги загального користування, вулиці, проїзду чи іншої лінійної інженерної споруди (комплексу споруд) із конкретно визначеними параметрами, відображення відповідного об`єкта в технічній документації щодо території населеного пункту. Докази щодо наявності дороги та її параметрів, а відтак - і щодо захоплення відповідачем конкретної частини дороги позивачем не надано.

Як правильно встановив суд і ці обставини доводами скарги та наявними у справі доказами не спростовані, у справі не доведено, що відповідач внаслідок встановлення спірного паркану самовільно захопила земельну ділянку площею 0,0037 га.

Суд першої інстанції правильно встановив, що зміст пункту 1.3 рішення сесії від 06.06.2018 суперечить змісту наступного рішення сесії Пісочинської селищної ради від 11.10.2018 про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0812 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 , та зобов`язання останнього оформити земельний сервітут на земельну ділянку, орієнтовною площею 0,0037 га, розташовану між домоволодінням по АДРЕСА_2 та домоволодінням по АДРЕСА_1 для надання права проходу та права проїзду на транспортному засобі мешканцям домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Оскільки вказане рішення сесії Пісочинської селищної ради від 11.10.2018 є чинним на день розгляду справи судом, а згідно до вказаних норм ЗК і ЦК України сервітут щодо права користування чужою земельною ділянкою на користь позивача лише підтверджує право ОСОБА_2 на користування ділянкою, на якій розташовано спірний паркан, колегія суддів відхиляє доводи скарги стосовно недоведеності цього права. Крім того, згідно до вказаного рішення селищної ради сторонам надана можливість у позасудовому порядку шляхом укладення договору сервітуту врегулювати питання щодо вільного проїзду та проходу до земельної ділянки позивачки, що є підставою спору, який був розглянутий по цій справі судом першої інстанції, і відповідачка з цим під час апеляційного розгляду справи погодилась.

Доводи апеляційної скарги щодо представник позивача був присутній на сесії Пісочинської селищної ради від 06.06.2018 року та п.1.3. рішення Пісочинської селищної ради сесії від 06.06.2018 року був викладений у іншій редакції ніж є нічим не підтверджено, а тому колегія суддів їх відхиляє.

Для встановлення меж земельних ділянок, віднесення її до земель, які знаходяться у комунальній власності та належить територіальній громаді смт.Пісочин і відносяться до земель громадського проїзду, необхідні спеціальні знання, однак відповідного клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи, як це передбачає ст.ст. 103,104 ЦПК України, позивачка, яка була представлена у справі на протязі всіх судових засідань правознавцем - адвокатом, і мала для цього процесуальну можливість, - не було заявлено.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона на підставі зазначених у ст.ст. 77-80 ЦПК України доказів зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно вищевказаних норм цивільного процесуального права саме ОСОБА_1 повинна була довести заявлені підстави свого позову: що спірний паркан розташований поза межами наданої родині відповідачів у безстрокове користування земельної ділянки. Вона не спростувала того, що встановлений відповідачами паркан розмежовує земельну ділянку відповідача, як із землями загального користування так і земельною ділянкою відповідачів.

Таким чином, апелянтом всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України про процесуальний обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, - не надано до суду належних і допустимих доказів на спростовування висновків суду першої інстанції.

Висновки суду відповідно до ст.ст. 89, 264 ЦПК України грунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивував їх відхилення або врахування. Суд правильно встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, та законно і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, за його недоведеності. Суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 -Уварова Володимира Миколайовича - залишити без задоволення.

РішенняХарківського районного суду Харківської області від 02 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.