Справа №345/3086/19
Провадження № 2/345/1243/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.10.2019 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі судді Онушканича В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін і без проведення судового засідання справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, а саме просить визнати недійсним договір № 736 від 23.12.2018 року, укладений між ТзОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» та ОСОБА_1 .

Позов мотивує тим, що в червні 2019 року йому почали надходити дзвінки від працівників відповідача, з яких позивач дізнався про те, що ним укладено договір про надання коштів у позику з ТзОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» №736. Договір укладено у формі заяви-анкети для отримання кредиту. Копію вказаної заяви-анкети позивач отримала від ТзОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» наприкінці червня 2019 року.

Згідно із зазначеною заявою договір укладено на наступних умовах: кредит надається на особисті потреби у розмірі 5600,00 грн; строком на 16 днів до 07.01.2019 року; позичальник зобов`язується повернути кредит у розмірі 5600,00 грн. та сплатити процент у розмірі 1792,00 грн.; розмір процентів - 2% за кожен день користування кредитом.

Позивач вважає, що кредитний договір не був підписаний з його сторони, сторони не домовились про всі істотні умови, визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що своєю чергою є підставою для визнання такого договору недійсним.

Так, у наданій суду копії заяви-анкети відсутній підпис позивача, як позичальника. Також в оспорюваному договорі відсутні наступні істотні умови, передбачені законодавством: відсутні підписи сторін; не зазначено строк внесення фінансового активу; не визначено строк дії договору; не зазначено порядок зміни та припинення договору; не зазначено права та обовязки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; не визначено тип кредиту; необхідність укладення договороів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних із отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту; не визначено види забезпечення наданого кредиту; не визначено порядок зміни процентів; не визначена реальні річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит; не визначено порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; не визначено відповідальність сторін за порушення умов договору.

Також кредитодавець не виконав вимоги, встановлені Законом України «Про споживче кредитування», щодо надання споживачеві інформації про умови кредитування. Такі дії розглядаються, як нечесна підприємницька практика.

Крім того, позивач наголошує, що договором не визначено, що є заборгованістю. Тобто позивач повинен сплачувати штраф за непростроченим зобов`язанням - за кожен день користування у межах встановленого строку кредиту. Такі положення договору не узгоджуються з діючим законодавством, яке передбачає неустойку (штраф, пеню), як відповідальність за порушення зобов`язання. Отже, нарахування штрафу при непорушеному зобов`язанні неможливе. Крім того, одночасне застосування штрафу і пені за одне і те ж порушення (строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором) свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те ж порушення. Тому позивач змушений звернутися до суду із вищевказаним позовом.

Представник відповідача подав відзив на позов, відповідно до якого заперечує проти задоволення позову у повному обсязі, так як вважає позов необґрунтованим та завідомо безпідставним. Представник відповідача наголошує, що спірний договір було укладено в електронному вигляді, на підстав положень Закону України «Про електронну комерцію». Алгоритм укладення кредитного договору розміщений на сайті, з використанням якого було укладено спірний договір у відповідності до Умов надання та обслуговування кредитів.

Крім того, у відповідності до довідки, наданої ТзОВ фінансова компанія «Вей Фор ПЕЙ» сума 5600,00 грн. була перерахована на виконання кредитного договору №736, оформленого ОСОБА_1 23.12.2018 року 21:33:03 на банківську кредитну карту ОСОБА_1 були перераховані кошти за кредитним договором, що підтверджується даними, які надав АТ КБ «Приватбанк».

Представник відповідача наголошує, що позивач в обгрунтування позову наводить завідомо неправдиві відомості. Так, в заявці-анкеті зазначено, що договір укладено після ознайомлення та погодження з Умовами надання та обслуговування кредитів та Правилами про порядок надання коштів у позику. Зазначені умови та правила містять вичерпну інформацію про порядок надання та обслуговування кредитів відповідачем. Крім того, згідно з алгоритмом укладення договорів із застосуванням телекомукаційних систем порядок укладення договору передбачає обов`язкове ознайомлення потенційного позичальника із паспортом кредиту. Щодо спірного договору позивачем було зазначено адресу електронної пошти , на яку і було вислано лист із паспортом кредиту.

Представник відповідача наголошує, що у позові перекручено відомості про порядок укладення договору та про його зміст, що позбавляє аргументи позивача сенсу. Просить звернути увагу, що позивач свідомо укладав договір та був належним чином повідомлений про умови отримання, обслуговування та погашення кредиту. На користь цього свідчить також і те, що позивачем було здійснено перерахування коштів на погашення заборгованості за договором. Тому відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Позивач своїм правом подання відповіді на відзив не скористався.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 23.12.2018 року між ТзОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №736, відповідно до якого, ознайомившись із додатком 2 до кредитного договору - Умовами надання та обслуговування кредитів та Правилами про порядок наданя коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, що розміщені на офіційному сайті pzaim.zp.ua www.bistrozaim.ua та погодившись з ними, позивач отримав кредит на особисті потреби у розмірі 5600,00 грн. Строком на 16 днів до 07.01.2019 року та зобов`язуюсь повернути кредит у розмірі 5600,00 грн. та сплатити проценти у розмірі 1792,00 грн. Розмір процентів: 2% за кожен день користування кредитом (730 відсотків річних) (а.с. 7).

При цьому оспорюваний договір укладений в електронній формі.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

В статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, затвердженими Загальними зборами засновників ТзОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» від 05.01.2018року договір укладається шляхом акцепту Товариством пропозиції (оферти) клієнта про укладення договору, викладеного в заяві; договір вважається укладеним з дати акцепту товариством пропозиції (оферти) клієнта. Акцептом товариства пропозиції (оферти) клієнта про укладення договору є дії товариства по наданню кредиту. Додатково товариство на підтвердження факту укладання з клієнтом договору має право (але не зобов`язане) повідомити клієнта про акцепт телеграмою/листом - повідомленням/SMS - повідомленням/листом-повідомленням на електронну пошту за адресою/номером телефону/електронною адресою клієнта, зазначеними в заяві. При цьому договір буде вважатись укладеним з дати акцепту товариством пропозиції (оферти) клієнта, незалежно від того, чи було передбачене цим пунктом повідомлення відпрвілене товариством, а якщо таке повідомлення було відправлено товариством - то незалежно від того, чи було таке повідомлення отримане клієнтом, або з будь-яких причин, було отримане клієнтом пізніше зазначеного в заяві строку (якщо в заяві був обумовлений такий строк).

Згідно із п.2.2 Умов надання та обслуговування кредитів кредит надається клієнту на власні потреби клієнта, не пов`язані із підприємницькою діяльністю на строк, зазначений в Заяві, шляхом видачі готівкових грошових коштів із каси товариства та вважається наданим в момент підписання клієнтом видаткового касового ордеру та шляхом перерахування на картковий рахунок за розпорядженням клієнта, що підтверджується у заяві-анкеті клієнта. Інтернет-кредит надається надається на підставі заяви - анкети , що розміщена на сайті pzaim.zp.ua та www.bistrozaim.ua, шляхом надання заявки-анкети у відділення товариства - для надання першого кредиту та/або інтернет-кредитів, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок клієнта за його заявами-анкетами, що заповнюються на сайті pzaim.zp.ua та www.bistrozaim.ua (а.с. 50).

Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою Логіна Особистого кабінету і Пароля Особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Тому укладення кредитного договору відповідало внутрішній волі позивача.

Крім того, в тексті оспорюваного кредитного договору вказано прізвища, ім`я та по батькові позивача ОСОБА_2 , його паспортні дані та ідентифікаційний номер, а також адреса проживання, адреса реєстрації, дата народження, мобільний телефон, номер карткового рахунку (а.с.7). При цьому позивач не заперечує, що вказані дані є достовірними.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зі змісту листа ТзОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 05.08.2019 року вбачається, що на банківську кредитну карту ОСОБА_1 були перераховані кошти за кредитним договором №736 від 23.12.2018 року: інформація про отримувача - номер карти 51 НОМЕР_1 , власник карти банк COMMERCIAL BANK PRIVATBANK, категорія карти Master Card; інформація про замовлення - час запиту 23.12.2018 21:32:59, сума 5600, валюта UAH, тип транзакції P2P_CREDIT, спосіб оплати CARD TOKEN (а.с.57).

До того ж відповідно до виписки з транзакцій, наданих ТзОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», ОСОБА_1 на рахунок ТзОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» були перераховані кошти в рахунок оплати за кредитним договором №736, а саме:

-інформація про платника - номер карти НОМЕР_2 , власник карти банк COMMERCIAL BANK PRIVATBANK, категорія карти Master Card; інформація про плату - час оплати 08.01.2019 11:26:42, сума 1996, валюта UAH;

-інформація про платника - номер карти НОМЕР_2 , власник карти банк COMMERCIAL BANK PRIVATBANK, категорія карти Master Card; інформація про плату - час оплати 22.01.2019 14:10:15, сума 1568, валюта UAH;

-інформація про платника, номер карти, власник карти банк Unknown bank name, інформація про плату - час оплати 07.02.2019 21:46:54, сума 1800, валюта UAH;

-інформація про платника - номер карти НОМЕР_2 , власник карти банк COMMERCIAL BANK PRIVATBANK, категорія карти Master Card; інформація про плату - час оплати 23.02.2019 6:45:08, сума 1790, валюта UAH;

-інформація про платника - номер карти НОМЕР_2 , власник карти банк COMMERCIAL BANK PRIVATBANK, категорія карти Master Card; інформація про плату - час оплати 11.03.2019 22:30:06, сума 1790, валюта UAH (а.с.58-59).

Таким чином, позивач, здійснюючи погашення заборгованості за кредитним договором №736, фактично підтвердив факт укладення та підписання спірного кредитного договору.

Оцінивши надані учасниками справи докази в їх сукупності за правилами ст.89 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову в повному обсязі, оскільки позивач належними та допустимими доказами не підтвердив факт не підписання ним оспорюваного кредитного договору та не надходження від відповідача на його картковий рахунок грошових коштів 23.12.2018 року в сумі 5600,00 грн.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 230 ЦК України закріпила, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

В статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Суд звертає увагу, що в Прикінцевих умовах заяви-анкети для отримання кредиту вказано, що ОСОБА_1 ознайомлений з умовами надання фінансової послуги (передбаченої ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Твердження позивача про те, що оспорюваний кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам закону, так як в ньому не визначено реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту суперечить змісту договору. Так, у заявці-анкеті на отримання кредиту визначено, що розмір процентів становить 2% за кожен день користування кредитом (730% річних). Крім того, у п.3.1 Прикінцевих умов, наведених у заявці-анкети зазначено, що клієнту пропонується фінансова послуга, а саме короткостроковий кредит, вартістю 112 грн. на день, що складає 730% річних (а.с.7)

Також не заслуговують на увагу покликання позивача на порушення під час укладення оспорюваного кредитного договору Закону України «Про споживче кредитування». Так, відповідно до п.1, 7 ч.2 ст.3 вказаного Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон не поширюється на: договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору.

З огляду на вказані законодавчі положення, враховуючи передбачений договором строк користування кредитом (16 днів), дія Закону України «Про споживче кредитування» не поширюється на укладений між сторонами оспорюваний кредитний договір №736.

Отже, оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору №736 вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи ОСОБА_1 про введення в оману при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на його поясненнях і спростовуються самим змістом договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Водночас кредитним договором передбачено подвійну цивільно-правову відповідальність позичальника за прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок, зроблений Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, що підлягає застосуванню в оцінці спірних правовідносин.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

В заявці-анкеті на отримання кредиту вказано, що при виникненні заборгованості позичальник зобов`язується сплатити неустойку у вигляді штрафу у розмірі 3% за кожен день користування у межах встановленого строку та пеню у розмірі 3,64% від суми заборгованості, починаючи з пешого дня заборгованості, на 15-й день - 5,02%, на 30-й день - 7,67% у порядку, що передбачені розділом 4 Умов (а.с.7). Так, відповідно до п.4.4 Умов надання та обслуговування кредитів при виникненні заборгованості клієнт зобов`язується сплачувати товариству пеню у розмірі 3,64% від суми заборгованості, починаючи з першого дня заборгованості, на п`ятнадцятий день заборгованості клієнт зобов`язується сплачувати товариству пеню у розмірі 5,02%, на тридцятий день заборгованості клієнт зобов`язується сплачувати товариству пеню у розмірі 7,67%. П.4.5 Умов надання та обслуговування кредитів передбачено, що при виникненні заборгованості клієнт сплачує неустойку у вигляді штрафу в розмірі 3% за кожен день користування у межах встановленого строку кредиту.

Відповідно до частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

З огляду на викладене, суд вважає, що порядок обрахування неустойки, закріплений у у заявці-анкеті на отримання кредиту та в п. 4.4 Умов надання та обслуговування кредитів передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу. Таким чином, не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим.

Відтак, в силу частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підстави для визнання недійсним пункту 4.4 Умов надання та обслуговування кредитів та пункту заяви-анкети на отримання кредиту щодо порядку нарахування неустойки.

Крім того, одночасне застосування положень п.4.4 і п.4.5 Умов надання та обслуговування кредитів буде свідчити про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання пункту 4.4 Умов надання та обслуговування кредитів та пункту заяви-анкети на отримання кредиту щодо порядку нарахування неустойки недійсним.

На підставі викладеного, ст. 61 Конституції України, ст.ст. 202, 203, 205, 207, 215, 1055 ЦК України, Закону України «Про електронний цифровий підпис», Закону України «Про електронну комерцію», керуючись ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Позов задоволити частково.

Визнати недійсним пункт заяви-анкети на отримання кредиту №736 від 23.12.2018 року щодо порядку нарахування неустойки та п.4.4 Умов надання та обслуговування кредитів, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» та ОСОБА_1

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 22.10.2019 року.

Суддя