КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6740/2019 Головуючий у 1 інстанції - Виниченко Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анцифєрова (Баранець) Алла Миколаївна , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору довічного утримання,

У С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус КМНО Анцифєрова ( Баранець) А.М., ОСОБА_6., про визнання недійсним договору довічного утримання.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що позивач ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Вказував, що 5/12 частин вказаної квартири належала батькові позивача ОСОБА_6

02.09.2016 ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_3 договір довічного утримання разом із забороною на відчуження 5/12 частини квартири, що йому належали.

Позивач, посилаючись на те, що він не надавав згоди на вчинення договору довічного утримання, предметом якого є спільна квартира, що є об`єктом спільної сумісної власності, вважає, що договір укладено з порушенням його прав, як співвласника, та є недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анцифєрова (Баранець) Алла Миколаївна , ОСОБА_6 , про визнання недійсним договору довічного утримання - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 10.11.1998, право власності на квартиру АДРЕСА_1 належало ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в рівних долях.

У свідоцтві про право власності відсутні будь - які позначення про те, що право спільної власності на квартиру є частковим, із виділом часток у натурі.

Зазначає, що в технічному паспорті на дану квартиру, відсутня будь - яка інформація про те, що право власності на дану квартиру є спільним частковим.

Окрім того, 15.03.2019 судовим експертом Галієвою О.М. було складено висновок експерта № 07/03-2019, яким визначено, що технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 виготовлений ПП «Бюро технічної інвентаризації та оцінки» не відповідає п. 6.2 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» в частині підрахунку загальної площі квартири.

Вказує, що висновок експерта було отримано позивачем вже після закінчення розгляду справи в суді першої інстанції, проте він має важливе значення для правильного вирішення справи, оскільки саме цей технічний паспорт використовувався відповідачем під час реєстрації за особою права власності на частку ОСОБА_6 у спірній квартирі.

Представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити із підстав, що викладені в ній.

Представник ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

3-і особи до суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 744, 745 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при укладанні спірного договору довічного утримання не було допущено порушень, а відтак, підстав для визнання його недійсним не встановлено.

Колегія суддів частково погоджується із висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.11.1998, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в рівних долях (Том І а.с. 184).

На час розгляду справи судом позивач ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

5/12 частини вказаної квартири належала ОСОБА_6 ..

02.09.2016 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, за яким ОСОБА_6 передав у власність, а відповідач ОСОБА_3 отримала у власність 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 .

Взамін ОСОБА_3 зобов`язалась забезпечити відчужувача утриманням довічно на умовах Договору (Том І а.с. 5-7).

Відповідно до ч. 1, 4 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_6 передав ОСОБА_3 за договором довічного утримання майно, що належить йому на праві спільної часткової власності, відсутність згоди позивача на укладання такого договору не вимагається.

Як власник 5/12 частин квартири ОСОБА_6 скористався своїм правом володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю та уклав договір довічного утримання, передавши свою частку квартири у власність ОСОБА_3 , яка взамін зобов`язаласяздійснювати утримання ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги про те, що висновком експерта № 07/03-2019, яким визначено, що технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 виготовлений ПП «Бюро технічної інвентаризації та оцінки» не відповідає п. 6.2 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» в частині підрахунку загальної площі квартири, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки незалежно від розміру часток, розмір цих часток у співвласників не змінюється. Укладення договору довічного утримання було абсолютним правом ОСОБА_6 вільного володіння, користування та розпорядження своєю власністю. При цьому згоди співвласника на укладання договору довічного утримання закон не вимагає, тому право позивача при цьому порушено не було.

Крім того, колегія суддів вважає, що при постановленні рішення судом першої інстанції було невірно визначено суб`єктний склад учасників справи, чим були порушені права ОСОБА_6 , який був стороною договору довічного утримання наряду із ОСОБА_3 .. Однак, як вбачається із матеріалів справи , позивач , звертаючись із позовом про визнання договору недійсним, в якості відповідача по справі залучив лише ОСОБА_3 і не зазначив відповідачем ОСОБА_6 Тобто правовий статус ОСОБА_6 в даному спорі було визначено невірно, що призвело до порушення його процесуальних прав, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині правового обґрунтування повинно бути змінено , а в решті рішення є законним і обґрунтованим, а тому повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року змінити в частині правового обґрунтування.

В решті рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2019 року.

Суддя - доповідач:

Судді :