Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 265/2617/17

провадження № 61-31238 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2017 року у складі судді Міхєєвої І. М. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 05 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мироненко І. П., Баркова В. М., Лопатіної М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області (далі - УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

В обгрунтування позовної заяви зазначало, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області та отримувала щомісячну адресну допомогу як внутрішньо переміщена особа для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, за адресою фактичного місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 . Зазначало, що відповідачу була призначена та сплачувалась грошова допомога з 02 лютого 2016 року по 01 серпня 2016 року.

Посилалося на те, що у період, протягом якого відповідачу виплачувалася щомісячна адресна допомога, місто Маріуполь Донецької області,

де у власності її чоловіка ОСОБА_2 знаходиться вказана квартира,

не входило до переліку населених пунктів, на території якого органи державної влади не здійснюють своїх повноважень та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, а на території міста органи державної влади України здійснювали та продовжують здійснювати свої повноваження у повному обсязі.

Вказувало, що ОСОБА_1 було повідомлено про надмірно виплачені кошти та запропоновано добровільно їх повернути, проте станом

на 14 квітня 2017 року сума боргу не погашена.

Посилаючись на статті 16, 1166 ЦК України, УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області просило суд стягнути

з ОСОБА_1 надміру виплачені кошти щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання,

у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі 3 505,52 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2017 року у задоволенні позову УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав доказів того, що м. Маріуполь було виключено з переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, а також, що

м. Маріуполь не відноситься до району проведення антитерористичної операції.При цьому, суд не прийняв до уваги посилання позивача на перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 жовтня 2014 року № 1085 (у редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1276-р), оскільки пункт 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання,

у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505

(далі - Порядок № 505) передбачає, що житлове приміщення, повинно бути розташоване саме в регіонах, інших ніж райони проведення антитерористичної операції, а не в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області відхилено.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи

та ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив, що відсутні докази виключення м. Маріуполя з переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, а також, що

м. Маріуполь не відноситься до району проведення антитерористичної операції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 31 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу

№ 265/2617/17 із Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що районом проведення антитерористичної операції є ділянка місцевості, у межах якої здійснюються антитерористичні заходи, тобто для віднесення певного населеного пункту до району антитерористичної операції вимагається проведення на цій території таких заходів у реальному часі.

Вважає, що оскільки м. Маріуполь не відноситься до населених пунктів на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, виплата щомісячної адресної допомоги

ОСОБА_1 , чоловік якої має житло у вказаному населеному пункті,

є неправомірною.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати

або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози

і збереження територіальної цілісності України» на території України розпочато проведення антитерористичної операції.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України

від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно із частиною першою цієї статті періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року №33/6/а Донецька і Луганська області визначені районами проведення антитерористичної операції з 07 квітня 2014 року.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Кабінету Міністрів України доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період із 14 квітня 2014 року до її закінчення.

30 жовтня 2014 року розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до якого м. Маріуполь Донецької області включено до вказаного переліку (пункт 20).

02 грудня 2015 року розпорядженням Кабінету Міністрів України №1275-р, знову затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до якого, м. Маріуполь також включено до вказаного переліку (пункт 15).

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх

у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Порядок надання державної допомоги внутрішньо переміщеним особам визначається Порядком № 505.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 505 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а також стоять на обліку

в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах

з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Правовий статус відповідача як особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції або внутрішньо-переміщеної особи, позивачем не оспорюється

Рішенням УСЗН від 10 лютого 2016 року ОСОБА_1 було призначено допомогу у розмірі 884,00 грн щомісяця на період з 02 лютого 2016 року

по 01 серпня 2016 року (а. с. 10).

Відповідно до абзацу 1 пункту 6 Порядку № 505 (у редакції від 23 жовтня 2014 року) грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто

з членів сім`ї має у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

У подальшому вказана редакція змінювалася за період існування спірних правовідносин.

Разом з цим, встановлено, що така допомога виплачувалася ОСОБА_1 у період з 02 лютого 2016 року по 01 серпня 2016 року, тобтодо внесення змін у вказану норму щодо обмежень виплат у разі розташування житла на території населених пунктів, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (постанова Кабінету Міністрів України

від 31 травня 2017 року).

Враховуючи вищевказане, встановивши, що м. Маріуполь, на території якого розташована квартира, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , чоловіку ОСОБА_1 , не було виключено саме з переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 надмірно виплачених грошових коштів, оскільки доказів того, що у неї чи її родичів наявне житло, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, суду не надано.

Доводи заявника про те, що відповідач приховала інформацію про наявність житла, яка могла б вплинути на прийняття рішення для призначення їй допомоги, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Оскільки у власності чоловіка ОСОБА_1 наявна тільки квартира, що знаходиться в населеному пункті, де проводилась антитерористична операція, вона мала право на підставі Порядку № 505 отримувати грошову допомогу у вказаний період.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду:

від 26 червня 2019 року у справі № 265/3454/17, провадження

№ 61-17524 св 18; від 08 серпня 2019 року у справі № 265/3399/17, провадження № 61-24986 св 18; від 04 вересня 2019 року у справі

№ 265/2614/17, провадження № 61-29645 св 18; від 05 вересня 2019 року

у справі № 265/4671/17, провадження № 61-27438 св 18.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що

у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства,

і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції та апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 05 жовтня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова