КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Мостової Г.І., Слюсар Т.А.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про виселення з приміщення та стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про виселення з приміщення та стягнення заборгованості.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про виселення з приміщення та стягнення заборгованості (а.с. 53).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про виселення з приміщення та стягнення заборгованості закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (відсутність предмету спору).

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у справі, позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, мотивуючи тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції посилався на ту обставину, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року встановлено факт звільнення орендованого приміщення та підписання сторонами акту приймання-передачі. При цьому, оскаржувана ухвала не містить обґрунтувань щодо закриття провадження у справі в частині другої вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором оренди.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції, встановивши припинення правовідносин, що випливають зі спірного договору оренди, 31 травня 2019 року, дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі, у тому числі до вимог про стягнення грошових коштів за договором оренди, оскільки за відсутності чинного договору оренди орендна плата не може нараховуватися, тобто у відповідача відсутній обов`язок з її сплати.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 . заперечував проти доводів апеляційної скарги. Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності позивача.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 .

Матеріально-правова вимога позивача до відповідача щодо якої він просить ухвалити рішення зводиться до наступних вимог:

про виселення ФОП ОСОБА_3 з нежилого приміщення з АДРЕСА_3 ;

про стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 97 661,83 грн..

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11 серпня 2016 року між ним та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди нежилих приміщень № 08/08/16, з терміном дії договору до 31 липня 2019 року. На підставі акту приймання-передачі приміщення від 01 вересня 2016 року орендодавець передав, а орендар прийняв у користування нежитлове приміщення площею 436,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4. Додатковою угодою № 6 від 27 березня 2018 року сторонами договору досягнута згода про дострокове припинення дії договору оренди, а саме 30 квітня 2018 року. Посилаючись на те, що на день пред`явлення позову до суду орендарем приміщення відповідно до акту приймання-передачі, як встановлено у пункті 3.4. договору оренди, не повернуто орендодавцеві, просив суд виселити ФОП ОСОБА_3 з нежилого приміщення, а також стягнути з відповідача заборгованість зі сплати орендної плати за червень 2018 року у розмірі 92 402,02 грн. та несплачену компенсацію вартості спожитої згідно показників лічильників електричної енергії у розмірі 3 538,34 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача заявив клопотання про закриття провадження у справі за пред`явленим позовом ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю предмета спору, посилаючись на встановлені обставини у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року у справі № 757/39899/18 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди нежилих приміщень припиненим та зобов`язання вчинити певні дії.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.12.2018 в іншій справі № 757/39899/18 встановлено факт звільнення ФОП ОСОБА_3 нежилих приміщень за договором оренди нежилих приміщень № 08/08/16 від 11.08.2016 та встановлено факт того, що ОСОБА_2 ухиляється від прийняття орендованого майна та підписання акту приймання-передачі, а тому предмет спору у даній справі відсутній.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений без встановлення всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та з порушенням норм процесуального права.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Після закриття провадження позивач не має можливості на повторне звернення до суду з тим самим позовом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та вирішив питання про закриття провадження у справі через відсутність предмета спору без перевірки наведених доводів представника позивача, який заперечував проти задоволення клопотання.

Так, у судовому засіданні при обговорені клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України представник позивача зазначив, що вимоги позову ОСОБА_2 стосуються не звільнення ФОП ОСОБА_3 з приміщення, а виселення з нежилого приміщення і доки приміщення не передано ФОП ОСОБА_3 його власнику (позивачу у справі), що унеможливлює власника користуватися ним, між учасниками правовідносин договору оренди існує спір.

Крім того, долучене відповідачем судове рішення від 05 грудня 2018 року у справі № 757/39899/18 вказує на те, що ФОП ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору оренди нежилих приміщень припиненим від 11 серпня 2016 року № 08/08/16 та зобов`язання вчинити певні дії щодо прийняття орендованого майна та підписання акту приймання-передачі (а.с. 125-127).

Ухвалене у справі 757/39899/18 рішення визначено судом першої інстанції як заочне, з його змісту вбачається, що надіслана на адресу відповідача ОСОБА_2 копія ухвали про відкриття провадження у справі, разом з судовою повісткою про виклик та позовною заявою, повернулась на адресу суду без вручення з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання».

Таким чином, відповідач у цій справі ОСОБА_2 , який не був повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не мав рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не міг нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Також даними Єдиного державного реєстру судових рішень, що є відритими для загального доступу підтверджується, що відповідач у цій справі ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення.

Оскільки між сторонами договору оренди нежилих приміщень припиненим від 11 серпня 2016 року № 08/08/16 є невизначеність у правах і обов`язках сторін, це не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в частині вимог ОСОБА_2 про виселення ФОП ОСОБА_3 з нежилого приміщення з АДРЕСА_3 .

До того ж, як встановлено колегією суддів, що вирішуючи питання про закриття провадження у справі до всіх заявлених вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції не дав оцінку та не навів мотивів у судовому рішенні щодо іншої частини вимог позивача, які стосувалися стягнення з ФОП ОСОБА_3. на користь ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 97 661,83 грн.

Таким чином, суд першої інстанції фактично допустив однобічність у дослідженні доказів і не перевірив усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень, та не надав мотивування усім вимогам позивача, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

За наведених обставин, висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі за поданим позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про виселення з приміщення та стягнення заборгованості не ґрунтується на вимог цивільного процесуального законодавства, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

У відповідності до вимог статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 379, 383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді: