Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 686/16848/15-ц

провадження № 61-21119св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - - ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

та за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2017 року у складі судді: Логінової С.М. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року у складі колегії суддів: П`єнти І.В., Корніюк А.П., Талалай О.І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та, уточнивши позовні вимоги, просив встановити факт проживання однією сім`єю з листопада 1994 року по березень 2015 року; визнати конструктивні елементи, будівельні матеріали, обладнання, що використані у процесі будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності; поділити спільне майно подружжя, а саме: конструктивні елементи, будівельні матеріали, обладнання, що використані у процесі будівництва зазначеного житлового будинку, виділивши їх у власність та стягнути з відповідачки на свою користь грошову компенсацію у сумі 165 048 грн., як компенсацію коштів у спільному майні подружжя. Посилаючись на положення статей 60-63, 69-71 Сімейного кодексу України

Позов мотивований тим, що вони з відповідачкою спільно проживали однією сім`єю з 1994 року без реєстрації шлюбу до 2015 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька. За час спільного проживання ними було проведено реконструкцію та значні прибудови до належного відповідачці будинку АДРЕСА_1 . На час придбання цього будинку його площа становила 40,5 кв.м., а на час подачі позову площа будинку складає орієнтовно 130,0 кв.м., внаслідок чого вартість будинку значно збільшилась, що, на його думку, є достатніми підставами вважати, що вказаний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , УДМС в Хмельницькій області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 . У даному будинку 1 листопада 1994 року зареєстрований ОСОБА_1 з яким вона проживала однією сім`єю, проте із серпня 2014 року по даний час в будинку він не проживає, своїх речей не зберігає та за комунальні послуги не сплачує, а тому втратив право на користування будинком, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік.

У зв`язку з чим, на підставі ст. 317, 319, 405 ЦК України, просила її зустрічний позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2017 року, що залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_1 ,суд першої інстанції?, з висновками якого погодився апеляційний? суд, виходив з того, що згідно положень статті 74 Сімейного кодексу України та статті 17 Закону України «Про власність» (який діяв на час виникнення правовідносин) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно, лише з 01 січня 2004 року коли набрала чинності стаття 74 Сімейного кодексу України. До 01 січня 2004 року майно, придбане внаслідок спільної праці є спільною сумісною власністю, за умови доведення витрат на придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Також, районний суд зазначав, що ОСОБА_1 не надав належних доказів щодо розміру вкладу, відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про власність» про наявність домовленості про створення спільної сумісної власності, на придбання будівельних матеріалів та конструктивних елементів будинку, які були використанні для реконструкції спірного будинку. У висновку експерта № 345/016 міститься вартість ремонтно-будівельних робіт, без розмежувань переліку та вартості будівельних матеріалів, конструктивних елементів.

Відмовляючи в задоволенізустрічних позовних вимоги ОСОБА_2 , суд першої? інстанції?, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з положень частини другої статті 405 Цивільного кодексу України, за змістом яких особа втрачає право на користування житлом, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки ОСОБА_2 чинила перешкоди ОСОБА_1 у проживанні в спірному будинку, то причини відсутності останнього є поважними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 27 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені первісного позову та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити та встановити факт проживання однією сім`єю з листопада 1994 року по березень 2015 року, визнати конструктивні елементи, будівельні матеріали, обладнання, що використані у процесі будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності; поділити спільне майно подружжя, а саме: конструктивні елементи, будівельні матеріали, обладнання, що використані у процесі будівництва зазначеного житлового будинку, виділивши їх у власність та стягнути з відповідачки на свою користь грошову компенсацію у сумі 165048 грн., як частку в спільному майні подружжя.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржується.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області вищезазначену цивільну справу № 686/16848/15-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання, що використані у процес будівництва житлового будинку, об`єктом права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації як частки у спільному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Управління державної міграційної служби в Хмельницькій області, про визнання особи такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації, призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального та порушили норми процесуального права.

ОСОБА_1 вказує, що судами не взяті до уваги його доводи про те, що він з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю із 01 січня 1994 року по березень 2015 року. Суди встановивши, що вони спільно проживали з 1994 року без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство і мали спільний бюджет, однак безпідставно відмовили в визнанні факту проживання однією сім`єю. Судами не враховано, що частина будівельних матеріалів використаних для добудови будинку була спільними коштами, а частина робіт виконувалася по квітень 2015 року. Тому не відповідає обставинам справи і є хибним висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, що будівельні роботи були завершені у 2000 році, а ремонтні у 2003 році.

Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно проживали з 1994 року без реєстрації шлюбу до 2015 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

З 01 листопада 1994 р. ОСОБА_1 зареєстрований в житловому будинку по АДРЕСА_1 , в якому також зареєстрована і проживає відповідачка.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_3

ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 загальною площею 40,5 кв. м.. Будинок був придбаний ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03 вересня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори.

Судом встановлено, що значна частина будівельних матеріалів була придбана ОСОБА_2 за власні кошти до 1994 року, які також були використані при реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 та при будівництві господарської споруди, яка знаходиться на земельній ділянці біля житлового будинку.

Судом встановлено, що за час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було проведено реконструкцію буд. АДРЕСА_1 . Будівельні роботи по реконструкції були розпочаті в 1995 році та завершені у 2000 році, а у подальшому проводились ремонтні роботи, які були завершені в основному в 2003 році.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 лютого 2015 року житловий будинок по АДРЕСА_1 має загальну площу 40,5 кв. м, житлову площу - 30 кв. м, також приміщення сараю "Б" та вбиральню "В".

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок який виготовлено станом на 10 жовтня 1988 року, житловий будинок "А"-1 складається з наступних приміщень: № 1-1 кухня - 6,2 кв. м, №1-2 коридор - 4,3 кв. м , № 1-3 житлова кімната - 8,0 кв. м, № 1-4 житлова кімната - 22,0 кв. м.

Судом встановлено, що згідно висновку експерта № 345/016, складеного 10 листопада 2016 року, експертом було встановлено самочинно реконструйовані (прибудовані) частини житлового будинку, які на плані будинку`А"-1 в додатку № 7 показані синім кольором: № 1-1 житлова кімната площею 13,9 кв. м, № 1-5 кухня площею 12,7 кв. м., № 1-6 передпокій площею 9,4 кв. м, № 1-7 вітальня площею 17,7 кв. м, № 1-8 ванна кімната площею 5,9 кв. м, № 1-9 гараж площею 17,3 кв. м.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини 1 , 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з пунктом першим розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності Цивільного кодексу України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним кодексом України.

Кодекс про шлюб та сім`ю та Цивільно процесуальний кодекс України 1963 року з відповідними змінами не містить норм про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу до 01 січня 2004 року. Порядок визнання такого факту визначений у пункті 5 частини першої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій) від 18 березня 2004 року.

Відтак, факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю може бути встановлено підтверджено за умови, що таке проживанню продовжувалось після січня 2004 роки та тільки починаючи з цього часу.

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно проживали з 1994 року до 2015 року без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та за час спільного проживання провели реконструкцію та ремонт будинку. Те, що ремонтні роботи будинку проводились у спірний період та самочинно, також підтверджується висновком експерта.

Отже, фактично суди встановили факт спільного проживання сторін однією сім`єю, ведення спільного побуту, спільний бюджет, виконання взаємних прав та обов`язків; та те, що сторони спільно та самочинно здійснили реконструкцію та ремонті роботи будинку, вартість яких на час розгляду справи, згідно з висновком експерта, складає 330 097 грн., а площа якого збільшилась з 40,5 кв.м до 130 ,0 кв.м.

Посилаючись на те, що Сімейний кодекс України набув законної сили з 01 січня 2004 року та не має зворотної сили, а норми КпШС не передбачали встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 1994 року до 01 січня 2004 року.

Однак, встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`ю без реєстрації шлюбу також з січня 2004 року до березня 2015 року, суди необґрунтовано та з порушенням норм Сімейного Кодексу України відмовили у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, не вказавши правових підстав та мотивів для такої відмови. А тому судові рішення у цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Разом з тим, судові рішення в частині відмові у задоволені позову про стягнення компенсації за вкладені у будівництво майна кошти ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 112 Цивільного кодексу від 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом першим статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, які не є членами сім`ї, суди повинні виходити з того, що відповідно до законодавства, яке було чинне до 2004 року спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Таким чином, майно, набуте під час спільного проживання особами , до 2004 року, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а також обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці та за кошти з кожного з цих осіб.

Тільки у випадку встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Разом з тим у відповідності до положень статті 105 ЦК України 1963 року, або положень статті 376 ЦК України, 2004 року право власності на самочинне майно не набувається.

Самочинні дії, здійснені всупереч закону не породжують прав та обов`язків, оскільки здійснюються без дотримання правових норм, які є підставою для виникнення цих прав та обов`язків. Самочинно побудовані (прибудовані) приміщення не можуть бути предметом спору у судах,

Судами встановлено, що реконструкція належного відповідачці будинку була завершена ц 2000 році з подальшими лише ремонтними роботами, які не впливають суттєво на вартість будинку, а що прибудови, які було здійснено є самочинними, а тому суди обґрунтовано відмовили в частині позовних вимог про стягнення компенсації витрачених коштів

Частиною першої статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Встановивши, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції постановлено без додержання норм матеріального права в частині відмови у встановленні факту проживання однією сім`єю, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати в цій частині та постановити нове рішення, яким частково задовольнити позов.

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А тому, колегія суддів вважає за необхідне рішення першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині поділу спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації- залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, однак неправильно застосовані норми матеріального права, відповідно до положень статті 412 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені судові витрати на користь ОСОБА_1 в розмірі 1 319,15 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року скасувати в частині відмови в задоволені позову про встановлення факту проживання однією сім`єю та постановити нове судове рішення.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 01 березня 2015 року.

В іншій частині рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати на користь ОСОБА_1 в розмірі 1 319,15 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик