ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/176/19 Номер провадження 22-ц/814/2488/19Головуючий у 1-й інстанції Загнійко А. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 18 липня 2019 року

та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Котелевського районного суду Полтавської області від 12 серпня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтуванням позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач, здійснюючи правочин дарування, виходив із того, що даний договір не порушує його особистих прав та мав на меті відчуження на користь відповідача лише земельної ділянки площею 0,175 га для ведення особистого селянського господарства й не мав на меті передати відповідачці частину власного житлового будинку, самовільно збудованого у 2008 році, який рішенням виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області від 02 грудня 2008 року було узаконено. Й якби не помилка у наданих позивачу довідках відповідних державних органів про відсутність будь-яких забудов на земельній ділянці площею 0,175 га, то спірний договір не було б укладено. А тому позивач вважає, що є всі підстави для визнання правочину дарування недійсним, так як він та відповідач не мали правильного сприйняття фактичних обставин правочину, оскільки обоє вважали, що позивач передав у дар відповідачу лише земельну ділянку площею 0,175 га без будь-яких забудов на ній, а обізнаність про наявність частини житлового будинку на земельній ділянці, що передавалася в дар вплинула б на волевиявлення дарувальника. Однак про вказану обставину позивачу стало відомо лише після ознайомлення з висновком експертизи в серпні 2018 року. Тобто на момент здійснення правочину дарування земельної ділянки у липні 2009 року позивач помилявся щодо прав і обов`язків, які виникнуть після укладення договору дарування між ним та відповідачем. За вищевказаних обставин, позивач вважає, що спірна земельна ділянка подарована відповідачу з порушеннями вимог ст.210 Земельного кодексу України.

Просив визнати недійсним з моменту укладення договір дарування земельної ділянки від 04 липня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Котелевської державної нотаріальної контори Ковпаком В.І. та зареєстрований в реєстрі за №2092, за яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,175 га за номером АДРЕСА_5.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 18 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним з моменту укладення договору дарування земельної ділянки від 04 липня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Котелевської державної нотаріальної контори Ковпаком В.І. та зареєстрований в реєстрі за №2092, за яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,175 га за номером АДРЕСА_6 відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4250 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування понесених відповідачем судових витрат.

Судові витрати позивачу не відшкодовуються.

24 липня 2019 року до суду поштою надійшла письмова заява представника відповідача - адвоката Нежевело В.В. від 20 липня 2019 року про розподіл судових витрат між сторонами, із зазначенням у заяві, що вона подана відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Заява містить посилання на додаткові судові витрати по справі, пов`язані з розглядом цивільної справи у виді витрат на поштовий зв`язок на загальну суму 177,00 грн., на підтвердження понесення яких до заяви додані оригінали поштових фіскальних чеків.

Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 12 серпня 2019 року заяву представника відповідача - адвоката Нежевело В.В. від 20 липня 2019 року про розподіл судових витрат між сторонами по справі та додані до неї документи на понесення відповідачем судових витрат у вигляді оплати поштових послуг по справі №535/734/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - залишено без розгляду.

Не погодившись з рішенням суду його в апеляційному порядку оскаржив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 Вказав, що ОСОБА_1 не знав про часткове розташування його власного житлового будинку на земельній ділянці ОСОБА_3 , крім того, на момент укладення договору існувало обмеження прав на земельну ділянку кадастровий номер :003:0635, а саме вказана земельна ділянка була охоронною зоною ЛЕП 10 кв та займала площу 0,0594 га. Просив рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

У свою чергу ОСОБА_3 не погодилася з ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 12 серпня 2019 року і також подала апеляційну скаргу. Вважає, що суд порушив її право на відшкодування судових витрат, оскільки її заява про відшкодування витрат на листування була подана вчасно та з дотриманням норм чинного законодавства. Просила ухвалу суду скасувати та провести розподіл всіх судових витрат між сторонами зі стягненням з позивача на її користь додаткових судових витрат на суму 177 грн. 00 коп.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому вона зазначила, що вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з повним з`ясуванням судом обставин справи. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 його представника, представника відповідача,перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно договору дарування земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Котелевської державної нотаріальної контори 04 липня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №2092, ОСОБА_1 , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,175 га за номером АДРЕСА_3 Цільове призначення земельної ділянки - ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер - :30:003:0635. Вказана земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №188153, зареєстрованому в Котелевському виїзному офісі Полтавського реєстраційного офісу Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №60 від 13 травня 2009 року. Дарувальник гарантує, що ця земельна ділянка вільна від будь-яких обтяжень чи обмежень щодо використання її за цільовим призначенням. Цей факт підтверджується довідкою, виданою відділом Держкомзему у Котелевському районі Полтавської області від 01 липня 2009 року за №05-01-26/953 та довідкою, виданою відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Котелевської районної державної адміністрації Полтавської області від 01 липня 2009 року за №728. Дарувальник та обдаровувана стверджують, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не має характеру фіктивного чи удаваного правочину. Сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору (том 2 а.с.67, 68, 71, 72).

ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_4 після державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 20 жовтня 2018 року (том 1 а.с.77).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що спірний правочин був вчинений в результаті помилки, а саме, що він не знав про знаходження власного будинку на земельній ділянці, що подарував.

Однак згідно з технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства на території АДРЕСА_3 , виготовленою у 2008 році, ОСОБА_1 09 вересня 2008 року підписав акт визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та прийняв межові знаки на зберігання земельних ділянок, наданих для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, та для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території АДРЕСА_3 . Межі та розміри земельних ділянок, склад земельних угідь показані в натурі зацікавленим сторонам, у тому числі і ОСОБА_1 . Відповідно до рішення 33 позачергової сесії п`ятого скликання Котелевської селищної ради Полтавської області від 18 листопада 2008 року внесено зміни у розміри земельних ділянок, що передаються у власність громадянам, в тому числі щодо ОСОБА_1 щодо земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд площею 0,15 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,175 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с.10-12; том 2, а.с.89-112).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ст. 210 Земельного кодексу України, угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок по застосуванню ст. 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Дана правова позиція також застосована у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 280/2134/14-ц та від 09 вересня 2019 року по справі 757/43667/16-ц.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За правилами ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому судом першої інстанції вірно відхилено посилання позивача, що у наданих йому для подання до нотаріальної контори довідок, виданих відділом Держкомзему у Котелевському районі Полтавської області від 01 липня 2009 року за №05-01-26/953 та відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Котелевської районної державної адміністрації Полтавської області від 01 липня 2009 року за №728, зазначено про відсутність забудов на земельній ділянці, яку він подарував відповідачу, є безпідставним, оскільки у вказаних довідках зазначено про відсутність обмежень (обтяжень) на вказану земельну ділянку (том 2 а.с. 71, 72). Тоді як знаходження будинку на земельній ділянці не є обмеженням щодо використання земельної ділянки.

Крім того в оскаржуваному рішенні суду вірно дано оцінку твердженню позивача про те, що він дізнався що належна йому земельна ділянка, яка подарована відповідачу, була забудована лише після проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 01 червня 2018 року по цивільній справі №535/951/17 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання та визнання майна спільною сумісною власністю, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, спростовується актом обстеження та встановлення меж земельних ділянок від 30 жовтня 2011 року, яким встановлено, що земельна ділянка, що належить ОСОБА_4 та знаходяться з адресою: АДРЕСА_3 , відповідає Державному акту, виданому 18 листопада 2008 року, яка була подарована їй ОСОБА_1 відповідно до договору дарування від 04 листопада 2009 року, але на даній земельній ділянці знаходиться частина будівлі, що належить ОСОБА_1 (том 2 а.с. 113) Вказаний акт, досліджувався у ході судового розгляду справи №535/943/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та інших про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки.

Зважаючи на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 свідомо діяв при укладенні спірного договору дарування земельної ділянки, усвідомлював значення та наслідки своїх дій, бажав їх настання, про розташування меж належних йому на праві власності земельних ділянок, наданих для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства йому було відомо з 09 вересня 2008 року, тобто до укладення спірного договору дарування земельної ділянки, позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на обґрунтування заявлених ним позовних вимог, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Посилання ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не взято до уваги причин укладення мирової угоди по справі № 535/943/13-ц, а саме, що ОСОБА_3 мала сумніви щодо Акту обстеження та встановлення меж земельної ділянки від 30 жовтня 2011 року та те, що в інших справах щодо поділу будинку не посилалася на зазначений акт, а також, що вона зареєструвала своє право на земельну ділянку лише в 2014 році не впливає на розгляд даної справи, оскільки не доводить, що при укладенні договору дарування 04 липня 2009 року позивач не знав про розташування будинку на дарованій земельній ділянці.

Також безпідставними є доводи наведені в апеляційній скарзі на підтвердження необізнаності ОСОБА_1 , щодо неодноразового звернення ОСОБА_3 до Департаменту Державної архітектурнро-будівельної інспекції у Полтавській області для вирішення питання про часткове знаходження житлового будинку на належній їй земельній ділянці, так як невпевненість відповідача стосовно місця розташування будинку не є доказом необізнаності позивача.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції не врахував, що на момент укладення договору існували обмеження прав на земельну ділянку, оскільки вимоги позовної заяви ґрунтувалися саме на укладенні договору в наслідок помилки.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо оскарження рішення суду в частині стягнення судових витрат колегія суддів не переглядає оскаржуване рішення в цій частині.

Щодо оскарження ухвали Котелевського районного суду Полтавської області від 12 серпня 2019 року суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відмовив у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи 20 липня 2017 року представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Нежевело В.В. подано заяву про розподіл судових витрат між сторонами в якій вона просить стягнути з відповідача витрати на направлення поштової кореспонденції у розмірі 177 грн. 00 коп.

Проте судом першої інстанції вірно встановлено, що стороною відповідача до закінчення судових дебатів у справі відповідної зави про надання доказів витрат на поштову кореспонденцію не заявлялося.

При цьому, безпідставними є доводи апеляційної скарги, що у клопотанні про приєднання документальних доказів судових витрат за правничу допомогу міститься заява про надання додаткових доказів, виходячи з наступного.

Відповідно до зазначеного клопотання позивач просить приєднати до матеріалів справи примірник договору про правничу допомогу, примірник квитанції, примірник акту з детальним описом правничої допомоги, поштову квитанцію на підтвердження доказу надіслання доказів про правничу допомогу стороні позивача, роздруківку поштового відстеження.(т. 2 а.с. 46)

В акті прийому-передачі (звіті) виконаних робіт за договором про правничу допомогу (детальний опис) вказано перелік адвокатських послуг та наданої правничої допомоги та зазначено, що підлягають врахуванню кількість годин для проведення судових засідань по суті слухання цивільної справи та зарахування розміру судових витрат на правничу допомогу в розмірі згідно договірних відносин. Зазначено що додаткові докази по судовим витратам будуть пред`явлені для вирішення відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.(т. 2 а.с. 50-52)

Колегія суддів звертає увагу, що вказаний акт не містить жодної інформації про витрати на відправлення поштової кореспондеції, чи заяви про надання доказів після закінчення розгляду справи.

Зважаючи на наведене, вірним є висновок суду першої інстанції про залишення заяви представника відповідача без розгляду.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обидві апеляційні скарги, як позивача так і відповідача не підлягають задоволенню. А тому судові витрати. В тому числі на правову допомогу їм не відшкодовуються.

Однак у зв`язку з наявністю у відповідача витрат на правову допомогу під час розгляду апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до такого висновку.

На підставі п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно правил п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Проаналізувавши договору про правничу допомогу укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 від 27 серпня 2019 року, акт прийому-передачі виконаних робіт, враховуючи складність справи, характер наданих послуг, а саме, що вони спрямовані тільки на подачу відзиву та оформлення однотипного договору про надання адвокатських послуг, їх дійсність та необхідність, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів приходить до висновку, що вони є завищеними та підлягають зменшенню до 2000 грн. 00 коп.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Рішення представника Котелевського районного суду Полтавської області від 18 липня 2019 року слід залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, ухвалу Котелевського районного суду Полтавської області від 12 серпня 2019 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати понесені останньою за отримання правої допомоги в розмірі 2000 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення представника Котелевського районного суду Полтавської області від 18 липня 2019 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Котелевського районного суду Полтавської області від 12 серпня 2019 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати понесені останньою за отримання правої допомоги в розмірі 2000 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 25 жовтня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: Т.В. Одринська

О.О. Панченко