ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/1004/18

Головуючий у першій інстанції - Кузюра В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1049/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Харечко Л.К.

секретар: Герасименко Ю.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки недійсним та визнання права власності,

третя особа - Бобровицький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 та до ПАТ «Ощадбанк» про визнання недійсним договору іпотеки житлового будинку АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Ощадбанк» 21 лютого 2007 року; визнання за ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 та 1 /2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:008:6097, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , призначення: для обслуговування житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний ощадний банк України» 21 лютого 2007 року було укладено договір іпотеки. На час укладення договору іпотеки позивачці було 13 років 8 місяців. За таких обставин необхідно було для укладення договору іпотеки мати дозвіл органу опіки та піклування, який відповідачами отримано не було, тому вважає, є підстави для визнання даного договору недійсним, оскільки при цьому було порушено права дитини на житло.

Зі сторони банку спірний договір іпотеки підписаний керуючою філією Бобровицького відділення №3258 ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності, проте позивачка також вважає, що у ОСОБА_3 не було повноважень на представництво інтересів банку. Крім того, в договорі іпотеки невірно вказаний ЄДРПОУ банку.

Також позивачка наголошувала, що майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників, проте хоча батько позивачки був співвласником спірного домоволодіння, нотаріально завіреної згоди на передання в іпотеку будинку він не надавав. При укладанні іпотечного договору було порушено вимоги ст.18 Закону України «Про іпотеку», так як будинок, переданий в іпотеку перебував на реконструкції, після реконструкції не введений в експлуатацію, отже в договорі іпотеки не вірно вказаний предмет іпотеки. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_4 та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, що складається з 1/2 частини спірного житлового будинку та з 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,1 га, що розташована під будинком, яка була приватизована після його смерті.

Доказом того, що батьку позивачки належала 1/2 частина спадкового майна є свідоцтво про шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу будинку. Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Спадщину після смерті ОСОБА_4 також прийняв ОСОБА_5 (батько померлого), але не встиг належним чином оформити документально, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Мати, ОСОБА_2 , відмовилась від спадщини на користь позивачки.

В нотаріальній конторі відмовили видати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з тим, що на спадкове майно накладено арешт. Письмову відповідь державний нотаріус, як того вимагає діюче законодавство, надавати позивачці відмовляється. Отже позивачка змушена звернутися до суду з вищезазначеним позовом.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що батьки позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які передали в заставу житловий будинок, не повідомили про проживання в будинку неповнолітньої дитини, що свідчить про недобросовісність з боку відповідачки; в кредитній заяві, яка заповнювалася ОСОБА_2 в графі «Склад сім`ї» - відсутня інформація про (неповнолітніх) дітей; право власності на предмет іпотеки в позивачки на момент його укладення був відсутній, її право на користування майном не було порушено або обмежене; щодо повноважень представника банку ОСОБА_3 , то до суду надано копію доручення, відповідно до якої вказана особа мала право на укладення даного договору, її повноваження перевірені нотаріусом; договір іпотеки був укладений ОСОБА_2 з дозволу її чоловіка ОСОБА_4 ; в договорі іпотеки опис предмета іпотеки є достатнім для його ідентифікації, всі вказані дані внесені в реєстр прав власності на нерухоме майно; реконструкція будинку проводилася з дозволу органу місцевого самоврядування та на час передачі в іпотеку відбулася, що підтверджується даними витягу з реєстру прав на нерухоме майно; обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку судом не встановлено; ні відповідач ОСОБА_2 , ні батько померлого ОСОБА_5 заяв про відмову від спадкового майна не подавали до нотаріальної контори, твердження представника позивача та відповідачки ОСОБА_2 , що їм не було відомо, що відкрита спадкова справа за заявами кредиторів, суд не приймає до уваги, оскільки право відповідачки на прийняття чи відмову від прийняття спадщини не залежить від того чи відкрита спадкова справа, та на даний час відповідач ОСОБА_2 не може відмовитися від своєї частки, а лише оформивши право власності вправі розпорядитися нею; позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно, яке перейшло їй в спадщину після померлих батька та дідуся, при цьому вона не зверталася з позовом до матері щодо визначення частки батька в спадковому майні, в спадковій справі відсутні будь-які дані щодо звернення до нотаріуса з письмовою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та відсутня обґрунтована постанова нотаріуса про відмову від видачі свідоцтва, отже її звернення до суду з позовом про визнання права власності є передчасним; перебування спадкового майна в іпотеці не є перешкодою для оформлення спадкових прав; у позивачки відсутній документ, що підтверджує факт родинних відносин її батька та дідуся на підтвердження вимог на частку дідуся; земельна ділянка на яку просить визнати право власності позивач була приватизована матір`ю позивачки після смерті батька, а отже не перебувала в його власності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на неправомірність рішення, просить його скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що постановами Верховного суду України та Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції при ухваленні рішення, було відмовлено у визнання недійсними договорів іпотеки за позовами батьків.

ОСОБА_1 . звертає увагу, що судом першої інстанції дії її батьків перекладені на позивачку, що протирічить здоровому глузду та вимогам верховенства права. Вказує, що на час підписання договору іпотеки між відповідачами вона була неповнолітньою і не могла мати вплив на вчинки її батьків та надати цим діям будь-яку правову оцінку.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зауважує, що в судовому засіданні підтверджена та обставина, що будинок перебував на реконструкції. Акт вводу будинку в експлуатацію, який повинна була видати Бобровицька міська рада відсутній, тобто житлова та нежитлова площа будинку в договорі іпотеки вказана невірно, житлова площа зменшена більш ніж на 7 кв.м., що не відповідає дійсності.

Також особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що невірним є висновком суду про відсутність судового рішення про визначення частки спадкового майна, адже дана частка становить 1/2 частину будинку, яка відповідачем ОСОБА_2 не оскаржується.

ОСОБА_1 вказує, що нотаріальна контора відмовляє їй у видачі свідоцтва на право власності в порядку спадкування на частку житлового будинку мотивуючи тим, що будинок знаходиться під арештом.

Крім того, позивачка зазначає, що частка успадкована її дідусем ОСОБА_5 становить 1/6 будинку, родинні стосунки між дідусем та батьком підтверджуються свідоцтвом про народження позивачки та копією свідоцтва про народження батька, тому вважає спадкоємцем частки спадкового майна дідуся себе.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено договір про передачу в іпотеку нерухомого майна, а саме житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 21 лютого 2007 року про надання кредиту укладеного між цими ж сторонами в розмірі 130000 грн. (а.с.6-8 т.1, 106-111 т.1).

Також матеріали справи містять кредитний договір №12 від 21 лютого 2007 року про отримання ОСОБА_2 у ВАТ «Державний ощадний банк України» кредиту в сумі 130000 грн. під 16,5% річних, в порядку на умовах та в строки, визначені договором. Кредит надавався на 60 місяців зі строком повернення не пізніше 20 лютого 2012 року (а.с.107-111 т.1).

Згідно копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 надав згоду на передачу ОСОБА_2 в заставу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (а.с.11 т.2).

Вбачається, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 та її батьками значиться ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 червня 1992 року (а.с.9, 10 т.1).

Жилий будинок АДРЕСА_1 куплений ОСОБА_2 05 серпня 2003 року (а.с.15 т.1) та проведено відповідну державну реєстрацію нерухомого майна (а.с.16 т.1).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11). Його батько - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12, 115).

Згідно довідки виконавчого комітету Бобровицької міської ради від 11 грудня 2017 року №3243 ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_1 . Разом з ним на день смерті і протягом шести місяців з дня смерті проживали і були зареєстровані ОСОБА_2 - його дружина, ОСОБА_1 - його дочка, ОСОБА_5 - його батько (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_6 - син дружини, ОСОБА_7 (а.с.17, 116 т.1).

З Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №415335 від 27 липня 2012 року вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,10 га розташованої в АДРЕСА_1 та наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.13 т.1), також ОСОБА_2 надано земельну ділянку площею 0,0222 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою, що підтверджується копією Державного акту серії ЯК №415336 від 27 липня 2012 року (а.с.14 т.1). Тобто, вбачається, що державний акт на право власності на земельну ділянку, на яку просить визнати право позивачка, отримано відповідачкою лише в липня 2012 року, вже після смерті ОСОБА_4 .

З довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Бобровицької міської ради від 16 грудня 2003 року № 6081, виданої ОСОБА_2 , вбачається, що в спірному будинку проживали ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с.18 т.1). В той же час, з довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Бобровицької міської ради від 12 грудня 2006 року № 4796, вбачається, що на час укладення договору іпотеки з ОСОБА_2 проживав її чоловік ОСОБА_4 , син ОСОБА_6 , батько чоловіка ОСОБА_5 , мати чоловіка ОСОБА_2 Інформація про проживання або реєстрацію ОСОБА_1 в даному будинку відсутня (а.с.16 т.2).

З листа Бобровицького районного відділу державної виконавчої служби від 21 серпня 2018 року №4106 вбачається, що вартість спірного будинку, що розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га складає 369902 грн. (а.с.19, 20 т.1).

З копії спадкової справи вбачається, що 16 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Бобровицької районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька - ОСОБА_4 . Також вбачається, що до нотаріальної контори звернулось АТ «Райффайзен Банк «Аваль» у зв`язку з наявністю боргу ОСОБА_4 перед банком, якому повідомлено, що станом на 26 листопада 2010 року за даними нотаріальної контори будь-які спадкоємці з питання оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 в нотконтору не зверталися. Претензія надійшла і від ПАТ «Альфа-Банк» про наявність заборгованості ОСОБА_4 , якому також було повідомлено про наявність заборгованості та необхідність її повернення. Також в спадковій справі знаходяться документи, що посвідчують особу позивачки та факт її родинних відносин з покійним, переписка з банками, запит нотаріуса щодо отримання документів підтверджуючих факт родинних відносин позивачки з дідом, свідоцтво про смерть батька позивачки, його паспорта та інші документи (а.с.113-191 т.1)

Крім того надана копія доручення працівника банку на підтвердження повноважень на укладення договору іпотеки (а.с.18 т.2).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності(а.с.6 т.2)

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оскаржуваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за ст.204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

За змістом ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст.177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене ст.177 СК України, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які передали в заставу житловий будинок, не повідомили про проживання в будинку неповнолітньої дитини, згідно довідки про склад сім`ї, яка була ними надана, представник банку не мав можливості вбачати, що в будинку зареєстрована дитина. Будь-яких даних про дочку ні в міській раді, ні при отриманні кредиту, ні в нотаріальній конторі, мати позивачки не подавала, що свідчить, що вона діяла недобросовісно; ні вона , ні батько не ставили питання про залучення органу опіки та піклування. Більш того, в заяві про отримання кредиту ОСОБА_2 в графі «Склад сім`ї» - відсутня інформація про (неповнолітніх) дітей. Право власності на предмет іпотеки в позивачки на момент його укладення був відсутній.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд урахував, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права позивача, яка продовжує користуватися житловим будинком, що є предметом іпотеки і на теперішній час

Доводи апеляційної скарги, що постановами Верховного суду України та Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції при ухваленні рішення, було відмовлено у визнання договорів іпотеки за позовами батьків, не приймаються судом до уваги, оскільки фактично підставою відмови у задоволенні позову були встановлені фактичні обставини справи, а не постанови Верховних Судів.

Доводи апеляційної, що судом першої інстанції дії її батьків перекладені на позивачку, та що на час підписання договору іпотеки між відповідачами вона була неповнолітньою і не могла мати вплив на вчинки її батьків та надати цим діям будь-яку правову оцінку, не можуть бути підставою для задоволення позову в даній справі. Слід зазначити, що позивачка не позбавлена права заявити вимоги до матері про відшкодування шкоди, завданої батьками, уклавши договір іпотеки, проте суд не знаходить будь-яких порушень з боку ПАТ «Державний ощадний банк України».

Доводи апеляційної скарги, що в судовому засіданні підтверджена та обставина, що будинок перебував на реконструкції, не впливають на правильність висновку суду щодо відсутності підстав для визнання договору іпотеки недійсним. Дані доводи належним чином досліджені судом першої інстанції та судом встановлено, що в договорі іпотеки опис предмета іпотеки є достатнім для його ідентифікації, всі вказані дані внесені в реєстр прав власності на нерухоме майно, а реконструкція будинку проводилася з дозволу органу місцевого самоврядування.

Доводи апеляційної скарги, що невірним є висновок суду про відсутність судового рішення про визначення частки спадкового майна, адже дана частка становить 1/2 частину будинку, яка відповідачем ОСОБА_2 не оскаржується, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки кожен зі спадкоємців померлого ОСОБА_4 : дружина ОСОБА_2 , батько ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_1 мали право звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, кожен з них не відмовився від спадкового майна та оформивши його, вправі розпорядитися ним. Суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_2 може звернутися до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, у її свідоцтві за заявою спадкоємців та її згодою може бути визначена частка померлого, яка спадкується в загальному порядку між спадкоємцями, які прийняли спадщину.

Інші доводи наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування вірного по суті рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачкою норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позу.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий: Судді: