КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., Сержанюка А.С., Сушко Л.П.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бондаренко Максима Васильовича, заінтересована особа: ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась із вищевказаною скаргою, яку обґрунтовувала тим, що постановою Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2018 року, зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , а також судом визначено способи участі батька ОСОБА_2 у її вихованні.

У справі видано виконавчий лист, який перебуває на виконання в Голосіївському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва.

Дізналась про те, що старшим державним виконавцем Бондаренком М.В. в рамках виконавчого провадження було винесено 06 березня 2019 року постанову про арешт коштів боржника, вважаючи що її винесено з грубим порушенням закону, просила визнати дії старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бондаренко М.С. неправомірними, а постанову про арешт коштів боржника незаконною, а також зобов`язати державного виконавця скасувати постанову про арешт коштів боржника.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року відмовлено в задоволенні скарги.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права та допустився порушення норм процесуального права.

Вказує, що державний виконавець не дотримався порядку складання постанови та не повідомив про прийняті ним рішення.

Вважає, що законодавством не передбачено накладення арешту на грошові кошти при виконанні рішення немайнового характеру.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Незвіський Д.Я. підтримав доводи апеляційної скарги.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні скарги, місцевий суд виходив з того, що суду не надано доказів на підтвердження належного виконання рішення суду, належної сплати коштів в рамках виконавчого провадження, а тому законних підстав для скасування постанови про накладення арешту на кошти боржника на даний час немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2018 року у справі № 752/22214/16-ц, зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також судом визначено способи участі батька ОСОБА_2 у її вихованні.

Відповідачу ОСОБА_2 було видано виконавчий лист у справі, та для примусового виконання зазначеного рішення суду Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві було відкрито виконавче провадження № 57116426.

З інформації про виконавче провадження вбачається, що державним виконавцем неодноразово виносились акти та постанови про накладення штрафів на боржника ОСОБА_1 , в зв`язку з неналежним виконанням рішення суду.

Постановою старшого державного виконавця Бондаренка М.В. від 06.03.2019 року, було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках в банку, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів на суму 62900 грн.

Стаття 129-1 Конституції України передбачає, що судові рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Розділом Х Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року передбачено оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби.

У статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, та має право отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках.

Згідно зі ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» , звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статей 19-1та ння; нормативно-правовий акт № 2633-IV від 02.06.2005">26-1Закону України "Про теплопостачання", статті 15-1Закону України "Про електроенергетику", та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно доЗакону України`Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Згідно із ч. 4 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Згідно із ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) божника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Згідно п. 8 Розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Мінюсту України від 02.04.2012 р. № 512/5 (в редакції наказу Мінюсту України від 29.09.2016 р. № 2832/5) на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів. За зведеним виконавчим провадженням арешт накладається на загальну суму заборгованості за зведеним виконавчим провадженням з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Твердження апелянта, щодо неможливості застосовування арешту грошових коштів, як спосіб забезпечення виконання рішень немайнового характеру колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене не ґрунтується на нормах законодавства.

Скаржник не виконувала судового рішення, а тому виконавець правомірно застосував заходи передбачені ст. 32 та ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», застосувавши накладення штрафів на боржника, а подальшому наклавши арешт в межах суми звернення стягнення.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу на те, що банківський рахунок, на який накладено арешт, використовується для отримання аліментів на дитину, а тому зазначене апелянт вважає, як підставу для скасування арешту, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, як правильно було зазначено місцевим судом, зазначений рахунок не входить до переліку, на кошти на яких заборонено звертати стягнення.

Крім того, ОСОБА_2 в судовому засіданні вказував що в разі необхідності він може здійснювати виплати по аліментах в готівковій формі, або ж на будь який інший рахунок ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу повно та всебічно дослідив і оцінив обставини, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

УхвалуГолосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: