Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 329/432/17

провадження № 61-3024св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі -

ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області) про визнання незаконною відмови відповідача у поновленні договору оренди земельної ділянки та визнання договору оренди земельної ділянки поновленим.

Позовна заява мотивована тим, що 17 липня 2012 року між ОСОБА_1 та Чернігівською районною державною адміністрацією Запорізької області був укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 40 га для ведення фермерського господарства на території Панфілівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області.

Договір був укладений на три роки, а позивач як орендар мав переважне право поновити договір на новий строк, письмово повідомивши не пізніше ніж за 30 днів орендодавця про такий намір.

Договір оренди набрав чинності після його державної реєстрації 05 квітня 2014 року, тому термін дії договору закінчувався 05 квітня 2017 року.

Позивач на виконання умов договору 06 березня 2017 року з метою поновлення його дії на новий строк подав відповідачу лист-повідомлення з додатками - письмовими документами, які свідчать про належне виконання своїх обов`язків орендаря, а також додав проект додаткової угоди. Однак відповідач відмовив у продовженні дії договору оренди земельної ділянки.

Вказував, що його переважне право на поновлення договору оренди порушене відповідачем.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просив: визнати незаконною відмову викладену, в листі-повідомленні Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 30 березня 2017 року щодо заперечення у поновленні договору оренди землі; визнати поновленим строком на 7 років, а саме: з 05 квітня 2014 року до 05 квітня 2021 року, договір оренди землі, укладений 17 липня 2012 року між ОСОБА_1 та Чернігівською районною державною адміністрацією Чернігівського району Запорізької області, зареєстрованого у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 квітня 2014 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не було дотримано вимоги статті 33 Закону України «Про оренду землі» щодо надання проекту додаткової угоди до листа-повідомлення про поновлення договору оренди під час звернення до відповідача з таким листом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково.

Визнано поновленим строком на 7 років - з 05 квітня 2014 року до 05 квітня 2021 року, договір оренди земельної ділянки загальною площею 40 га для ведення фермерського господарства на території Панфілівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, укладений 17 липня 2012 року між ОСОБА_1 та Чернігівською районною державною адміністрацією Чернігівського району Запорізької області та зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 квітня 2014 року за № 5244403.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 1 344 грн у рахунок витрат на сплату судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач направив відповідачу лист від 05 квітня 2017 року до якого додав два екземпляри додаткової угоди та просив переглянути питання поновлення дії договору оренди.

Матеріали справи містять докази, що позивач належно виконував всі умови договору оренди, в тому числі і після спливу терміну його дії, і вказане відповідач не спростував.

Направлення листа про наміри продовжити термін дії договору, в установлений як сторонами, так і законом строк продовження користування спірною земельною ділянкою, та внесення ним відповідної орендної плати після закінчення строку дії договору свідчить про намір ОСОБА_1 скористатися своїм переважним правом та поновити договір оренди землі, строк дії якого закінчився, що підтверджує наявність підстав визнання договору оренди землі від 17 липня 2012 року поновленим на мінімальний строк, встановлений законом - 7 років.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що між Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області та ОСОБА_2 не досягнуто домовленості щодо зміни істотних умов договору.

З моменту недосягнення домовленості щодо зміни істотних умов договору переважне право орендаря ( ОСОБА_2 ) на укладення договору оренди землі припинилося.

Станом на момент розгляду Головним управлінням Держгеокадасту у Запорізькій області листа-повідомлення позивача від 06 березня 2017 року переважне право орендаря на поновлення договору оренди землі припинилося.

При цьому лист-повідомлення позивача не містить жодних відомостей щодо належного виконання орендарем своїх обов`язків за умовами договору, тобто орендар у своїх зверненнях навіть не зазначив про належне виконання обов`язків за умовами договору.

ОСОБА_1 не довів та не обґрунтував свої позовні вимоги в частині наявності в нього переважного права на поновлення договору оренди у зв`язку з належним виконанням ним своїх обов`язків за умовами договору.

Позивач під час першого звернення до відповідача взагалі не надав проект додаткової угоди.

Після закінчення дії договору 18 квітня 2017 року позивач надав до Головного управління Держгеокадасту у Запорізькій області проект додаткової угоди, в якому зазначив, що договір, який був укладений на три роки, поновлюється до 05 квітня 2020 року. У позовній заяві позивач просить поновити строк договору оренди, який був укладений на три роки, на сім років - з 05 квітня 2014 року до 05 квітня 2021 року.

Доводи інших учасників справи

У травні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що рішення апеляційного суду ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства України, з врахуванням всіх фактичних обставин справи, в межах наданих суду повноважень. Судом апеляційної інстанції правильно застосовано як норми процесуального, так і матеріального права, у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідачем під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій не надано жодного доказу неналежного виконання орендарем обов`язків за договором оренди.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що Чернігівська районна державна адміністрація Запорізької області (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) 17 липня 2012 року уклали договір оренди земельної ділянки загальною площею

40 га для ведення фермерського господарства.

Відповідно до пункту 8 договору оренди строк дії договору складав три роки, при цьому орендар мав після закінчення строку його дії, переважне право поновити договір на новий строк шляхом письмового повідомлення орендодавця не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку його дії, про відповідний намір.

Право оренди на підставі вищезазначеного договору було зареєстроване

у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 квітня 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З метою використання права на переважне поновлення дії договору ОСОБА_1 06 березня 2017 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області з листом-повідомленням, в якому просить поновити договір оренди земельної ділянки.

Листом від 30 березня 2017 року Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області відмовило ОСОБА_1 у поновленні (продовженні) договору оренди землі від 17 липня 2012 року у зв`язку із тим, що позивачем не було надано проект додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки. Також у цьому листі зазначено, що сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору.

Листом від 05 квітня 2017 року позивач направив відповідачу два екземпляри додаткової угоди від 05 березня 2017 року та просив переглянути питання поновлення дії договору від 17 липня 2012 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції.

Статтею 1 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду із цим позовом та розгляду справи судами попередніх інстанцій) установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів (стаття 12 ГПК України у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Статтею 20 ГПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції) визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, зокрема уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю) крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Таким чином, розмежування компетенції судів з розгляду земельних спорів відбувається залежно від їхнього предмета та суб`єктного складу учасників. Крім спорів, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких віднесено до компетенції адміністративних судів, земельні спори, сторонами в яких є юридичні особи та фізичні особи - підприємці, розглядаються господарськими судами, а інші - за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно зі статтю 7 Закону України «Про фермерське господарство» надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Отже, після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Встановлено, що згідно з відомостями у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань

31 січня 2014 року здійснено державну реєстрацію Фермерського господарства «Соколова Миколи Олексійовича» (далі - ФГ «Соколова Миколи Олексійовича»), а позивач з 31 березня 2014 року є керівником

ФГ «Соколова Миколи Олексійовича».

Відповідно до пункту 15 договору оренди земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства.

Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства (пункт 16 договору оренди).

З доданої до матеріалів справи копії додаткової угоди про поновлення терміну дії договору оренди вбачається, що вона скріплена печаткою

ФГ «Соколова Миколи Олексійовича» та підписана позивачем.

Отже, на день звернення до суду із цим позовом ОСОБА_1 є засновником ФГ «Соколова Миколи Олексійовича».

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Із комплексного аналізу норм Закону України «Про фермерське господарство» можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась, оскільки фізичній особі - громадянину України, в тому числі і ОСОБА_1 , не могла бути надана земельна ділянка для фермерського господарства у розмірі 40 га без створення ним юридичної особи - фермерського господарства.

Установивши, що ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 17 липня 2012 року відведено земельну ділянку для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Панфілівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, Верховний Суд дійшов висновку, що вказаний спір не підвідомчий судам загальної юрисдикції, оскільки ОСОБА_1 заснував фермерське господарство, яке зареєстроване як юридична особа.

Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна користувача і обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства, тому сторонами у спірних правовідносинах мають бути юридичні особи. Після отримання позивачем у користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, у тому числі з органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.

Встановлено, що позов пред`явлено у травні 2017 року ОСОБА_1 , який зареєстрував ФГ «Соколова Миколи Олексійовича», що свідчить про створення ним юридичної особи, до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, отже спір за своїм суб`єктним складом та характером правовідносин виник між юридичними особами, тому суди помилково розглянули спір у порядку цивільного судочинства.

Отже, спори юридичних осіб, зокрема органів державної влади та місцевого самоврядування, із зареєстрованими в установленому порядку фермерськими господарствами мають розглядатися за правилами господарського судочинства.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня

2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 13 лютого 2019 року у справі

№ 666/1188/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц,

від 13 червня 2018 року у справі № 474/100/16-ц.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частинами першою та другою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушили норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення юрисдикції справи та розглянули в порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України Верховний Суд вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області задовольнити частково.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 грудня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області про визнання незаконною відмови відповідача у поновленні договору оренди земельної ділянки та визнання договору оренди земельної ділянки поновленим закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська