ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/542/19 Номер провадження 22-ц/814/2734/19Головуючий у 1-й інстанції Максименко Л. В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Прядкіної О.В.

розглянула в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Гадяцького районного суду Полтавської області в складі судді Максименко Л.В. від 13 серпня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.11.2011 року в сумі 12432 грн. 29 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 4153,71 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту - 2146,68 грн., пені за прострочення зобов`язання - 4241,30 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 822,40 грн. та штрафів в сумі 500 грн. та 568,20 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17.11.2011 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

В зв`язку з неналежним виконанням умов договору, станом на 31.03.2019 року утворилась вищевказана заборгованість, яку банк і просив стягнути в судовому порядку з позичальника.

Заочним рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 13 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість по кредитному договору від 17.11.2011 року в сумі 4153,71 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" судовий збір у сумі 641,61 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Часткове задоволення позову вмотивовано недоведеністю банком досягнення згоди між сторонами щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафу, які б встановлювались договором за погодженням сторін, що, в свою чергу, виключає підстави для задоволення вимог в цій частині. Крім того, суд прийшов до висновку, що ні законодавством, ні самими Умовами та Правилами надання банківських послуг не передбачено такого поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту», яка підлягає до стягнення внаслідок невиконання умов кредитного договору.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Зокрема вказує, що суд не взяв до уваги, що заборгованість за тілом кредиту складається з заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за простроченим тілом кредиту, що є підставою для стягнення двох сум.

Рішення суду в частині задоволених вимог та відмови в задоволенні вимог про стягнення пені та штрафів сторонами не оскаржується, а тому в колегії суддів відсутні підстави для перегляду рішення в цих частинах.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення останньої.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 17.11.2011 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н, згідно умов якого, остання отримала кредит у розмірі 4 000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Кредитний договір укладено шляхом підписання Анкети-заяви позичальника.

В зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору, згідно розрахунку АТ КБ «Приватбанк», станом на 31.03.2019 року, утворилась заборгованість в сумі 12432,29 грн., з яких 4153,71 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2146,68 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4241,30 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 822,40 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 568,20 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення боргу за тілом кредиту, суд дійшов висновку, що надані банком на підтвердження позову докази - не містять підтверджень, що Витяг з Тарифів та Витяг з Умов відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також про те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме, у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

При цьому суд встановив, що позичальником були фактично отримані та використані кредитні кошти, які в добровільному порядку не були повернуті банку, а тому стягнув заборгованість за тілом кредиту в сумі 4153,71 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, зроблено висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок про те, що з огляду на вищевказані обставини та зміст статей 633, 634 ЦК України слід вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою договору, оскільки вони не підписані відповідачем, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Застосувавши вказані правові позиції в подібних правовідносинах, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які-б доводили факт приєднання позичальника саме до тих Умов та правил, які приєднані банком до позовної заяви та на підставі яких останнім здійснено розрахунок заборгованості за користування кредитом.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог про стягнення заборгованості по нарахованій пені за прострочення зобов`язання, штрафів та по іншим складовим загальної заборгованості щодо яких відсутні докази про ознайомлення з ними позичальника на момент підписання анкети -заяви.

Також, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача 2146,68 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, оскільки самим банком взагалі не розкрито таке поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту». Крім того, його правова природа та підстави нарахування не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню.

Апеляційна скарга не спростовує висновки суду першої інстанції та не містить посилання на обставини, з якими законодавство пов`язує підстави для скасування чи зміни судового рішення.

Твердження апелянта щодо помилкового не стягнення на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту, яке, на думку апелянта, є складовою загальної заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів не бере до уваги з наступних підстав.

Так, на підтвердження заборгованості по кредитному договору позивачем надано дві роздруківки розрахунку заборгованості за договором - одна за період з 12.06.2013 р. по 31.05.2015 р. друга - з 01.06.2015 р. по 31.03.2019 р.

Вказані таблиці розрахунків мають суттєві відмінності як по своїм складовим, так і по принципу нарахування заборгованості .

Зокрема, в першому розрахунку банк вказує така графу як «нараховані на поточну заборгованість за кредитом проценти», «нараховані на прострочену заборгованість за кредитом проценти» та «сальдо простроченої заборгованості за кредитом».

Разом з цим, така роздруківка заборгованості взагалі не містить такого поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту», натомість має графи по нарахуванню процентів, заборгованість по яким позивач в своїй позовній заяві визначає як - 0, 00 грн.

Проте, вже в іншій роздруківці заборгованості зазначені зовсім інші складові, відмінні від вказаних за інший період заборгованості. Зокрема повністю відсутні графи щодо нарахування процентів, яку замінили на графу «тіло кредиту прострочене на звітну дату».

Наявність вищевказаних протиріч в самих розрахунках заборгованості, а також відсутність в Умовах та правилах надання банківських послуг взагалі такого поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту» позбавляє суд можливості покладати на споживача банківських послуг відповідальність по їх сплаті.

Крім того, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для стягнення з відповідача вказаної складоває заборгованості, оскільки при цьому буде порушуватись принцип юридичної (правової) визначеності, який визначає якість законодавства, однозначність та точність формулювання правових норм.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін.).

В даному випадку банком не наведено чітких, однозначних та зрозумілих норм закону, на підставі яких ним було пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, та які б слугували достатньою правовою підставою для її задоволення.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення - як постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 13 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2019 року.

Судді : Обідіна О.І. Кузнєцова О.Ю. Прядкіна О.В.