КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/180/15-ц Головуючий у І інстанції Галась І.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О., Приходька К.П.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Васильківська державна нотаріальна контора Київської області, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду через свого представника - адвоката Карпенка Д.О. з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Васильківська державна нотаріальна контора Київської області, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Васильків Київської області у віці 54 роки померла ОСОБА_3 , рідна сестра позивача.

У 2010 році у Спадкодавця було виявлено злоякісну пухлину черевної порожнини, в зв`язку з чим останні роки свого життя вона тяжко хворіла та потребувала постійної допомоги сторонніх осіб. В зв`язку з чим, Спадкодавцеві було присвоєно 2 групу інвалідності. Спадкодавець не була заміжньою та не мала власних дітей. З близьких родичів у неї були тільки рідна сестра - позивач, та брати: відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає в Німеччині, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає в Республіці Білорусь.

В зв`язку з тим, що брати Спадкодавця проживають поза межами України, під час хвороби Спадкодавця її доглядом та утриманням займалася лише позивач, яка постійно доглядала Спадкодавця. Після смерті Спадкодавця організацією її поховання та всі витрати пов`язані з цим, позивач понесла також самостійно.

До складу спадщини, яка залишилась після смерті Спадкодавця, увійшла однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Оскільки Спадкодавець не мала спадкоємців першої черги за законом, після її смерті, навесні 2012 року позивач, будучи спадкоємцем другої черги за законом у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Проте, нотаріус повідомив позивача, що спадкова справа після смерті Спадкодавця вже заведена та знаходиться у провадженні іншого приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І.

31.05.2012 року звернувшись до приватного нотаріуса Лазарєвої Л.І. в провадженні якої перебувала спадкова справа після смерті Спадкодавця, позивач подала заяву про прийняття спадщини, як спадкоємець другої черги за законом та дізналася, що справа була заведена за заявою відповідача, який претендує на спадщину на підставі заповіту.

Як дізналась позивач, вказаний заповіт був складений 17.10.2011 року в приміщенні Васильківської державної нотаріальної контори, посвідчений державним нотаріусом Хоменко С.А. та зареєстрований в реєстрі заповітів за №1-158.

Згідно вказаного заповіту, Спадкодавець зробила розпорядження на випадок своєї смерті про те, що все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, після її смерті заповідається лише відповідачу.

Позивач зазначає, що за життя у Спадкодавця не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь лише відповідача. Крім того, наскільки було відомо позивачу, Спадкодавець за житія взагалі не складала заповіту на випадок своєї смерті і тим більше на користь відповідача, який останні роки життя Спадкодавця постійно проживав за межами України та приїжджав дуже рідко. За життя Спадкодавця, позивач фактично будучи єдиним близьким родичем для неї, яка була поряд, завжди мала дуже гарні стосунки із сестрою. Вони постійно спілкувалися, підтримували один одну, а останні роки життя Спадкодавця, після того як вона захворіла, саме позивач займалась її доглядом та підтримкою. Тому за свого життя Спадкодавець обіцяла залишиш спадщину позивачу.

В зв`язку з цим, позивач вважає, що якби Спадкодавець на момент складення заповіту усвідомлювала свої дії, то вона не складала би заповіт на користь лише відповідача чи позивач хоча б знала про існування якогось заповіту.

Вказує також, що восени 2011 року в зв`язку із тяжкою хворобою стан здоров`я Спадкодавця різко погіршився, важкість її стану також обумовлювався лікуванням, а саме проходженням нею курсів хіміотерапії, радіо опромінення, тощо.

В жовтні 2011 року Спадкодавець фактично вже майже не пересувалась без сторонньої допомоги, мляво розмовляла та погано усвідомлювала оточуючу реальність. Саме в цей період, відповідач приїхав провідати хвору сестру і як в подальшому виявилось Спадкодавцем був складений заповіт на його користь. Після цього, відповідач відразу поїхав додому в Німеччину і приїхав вже тільки на поховання. Відповідач приховав факт існування цього заповіту, що також дає підстави позивачу сумніватись у вільному волевиявленню Спадкодавця при складенні цього заповіту.

На думку позивача, на момент складення заповіту Спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому даний заповіт не може відповідати внутрішній волі Спадкодавця.

Крім цього, у Позивача також є всі підстави сумніватись, що Спадкодавець взагалі підписувала даний заповіт, тим більше в приміщенні Васильківської державної нотаріальної контори, оскільки, на момент його складання Спадкодавець перебувала в край тяжкому стані і не пересувалась без сторонньої допомоги.

Посилаючись на викладені обставини справи, позивач просив суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 Іллівною, померлою ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений 17.10.2011 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Хоменко С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1-158.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неналежну оцінку доказів, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, серед доводів апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції безпідставно проігнорував повторно подане позивачем клопотання про призначення повторної почеркознавчої експертизи та не врахував доводів позивача про те, що у висновку експерта від 06 січня 2016 року експертом не взято до уваги явні розходження у почерку, підписі та рукописних текстах в оспорюваних документах. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції взяв до уваги лише обставини, на які посилався відповідач у своєму запереченні на позов та не дав належної оцінки доказам, які були подані позивачем в обґрунтування заявлених вимог.

Відзивів на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому статтею 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка з`явилася в судове засідання, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 54 років, про що в Книзі реєстрації смертей 21 грудня 2011 року зроблено відповідний актовий запис за №21904 (том №1, а.с.13).

17 жовтня 2011 року державним нотаріусом Васильківської міської державної нотаріальної контори Київської області Хоменко С.А. посвідчено заповіт від імені ОСОБА_3 , яка випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «Все моє майно, де б воно не було і з чого не складалось, і , взагалі, все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ». (том №1, а.с.50).

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що заповіт не відповідає волевиявленню Спадкодавця, а також, що на момент складання заповіту Спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Крім того, позивач посилалась на обґрунтовані сумніви щодо можливості підписання заповіту особисто Спадкодавцем, оскільки на момент його складання вона перебувала вкрай тяжкому стані та не могла пересуватись без сторонньої допомоги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела існування обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги, а саме що на момент складення заповіту від 17 жовтня 2011 року ОСОБА_3 перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними чи перебувала у такому хворобливому стані, який перешкоджав би їй скласти заповіт.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскілки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат», при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин,які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.

Згідно із ст. 44 Закону України «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний Заповіт посвідчено в приміщенні Васильківської міської державної нотаріальної контори. На Заповіті наявний від руки написаний текст наступного змісту: «Заповіт прочитаний вголос та підписаний особисто. ОСОБА_3 », стоїть підпис. Цей заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_7 . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_8 і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса о 10 годині 45 хвилин. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за №1-158.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що під час посвідчення заповіту від 17 жовтня 2011 року державним нотаріусом Васильківської міської державної нотаріальної контори Київської області Хоменко С.А., були дотримані всі вимоги чинного законодавства, по формі та своєму змісту заповіт відповідає вимогам закону.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач ОСОБА_1 зазначила, що в момент вчинення заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними на момент складання заповіту.

За клопотанням позивача по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу заповіту.

Згідно Висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи 11783/11784/15-32 від 06 січня 2016 року (том №1, а.с.90-101), головним експертом відділу почеркознавчих та лінгвістичних досліджень лабораторії криміналістичних видів досліджень, судовим експертом першого кваліфікаційного класу - ОСОБА_9 , яка проводила експертизу, надано висновок наступного змісту:

« 1. Підписи від імені ОСОБА_3 у графі «ПІДПИС:» у двох примірниках заповіту від 17 жовтня 2011 року від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Васильківської міської державної нотаріальної контори Київської області Хоменком С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-158 (а.с.50, 74), - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів.

2.Рукописні записи «Заповіт прочитаний мною вголос та підписаний особисто», які містяться під друкованим текстом заповіту, та рукописні записи « ОСОБА_3 », які містяться під графою «ПІДПИС:», у двох примірниках заповіту від 17 жовтня 2011 року від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , що посвідчений державним нотаріусом Васильківської міської державної нотаріальної контори Київської області Хоменком С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1-158 (а.с.50, 74), - виконані ОСОБА_3 .

3.Підписи від імені ОСОБА_3 у графі «ПІДПИС:» у двох примірниках заповіту від 17 жовтня 2011 року від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , що посвідчений державним нотаріусом Васильківської міської державної нотаріальної контори Київської області Хоменком С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1-158 (а.с.50, 74), - виконані самою ОСОБА_3 .

4.Встановити, чи виконані рукописні записи «Заповіт прочитаний мною вголос та підписаний особисто», які містяться під друкованим текстом заповіту, та рукописні записи « ОСОБА_3 », які містяться під графою «ПІДПИС:», у двох примірниках заповіту від 17 жовтня 2011 року від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , що посвідчений державним нотаріусом Васильківської міської державної нотаріальної контори Київської області Хоменком С.А. та зареєстрований в реєстрі за №1-58 (а.с.50,74) під незначним впливом на пишучого якихось збиваючих факторів (нездужання, хвилювання, тощо) або ці почеркові об`єкти виконані у звичайному стані, не виявилося можливим з причини, яка зазначена у п. 4 дослідницької частини висновку експерта.

Якому-небудь сильному впливу збиваючих факторів (таких як тяжкий хворобливий стан, стан сильного хвилювання /стресу/ і т.п.) ОСОБА_3 при виконанні вказаних вище рукописних записів не піддавалися».

З огляду на вказане, доводи позивача щодо наявності обґрунтованих сумнівів у підписанні ОСОБА_3 заповіту не знайшли свого підтвердження.

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини.

Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.

Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст. ст. 203-236 ЦК України, в том числі і підстави недійсності правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом.

У відповідності з частиною 3 статті 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

В ст. 208 того ж Кодексу передбачені випадки, за яких правочини належить вчиняти у письмовій формі, в тому числі якщо це передбачено законом.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України).

За змістом ст. 30ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Як вбачається із Висновку судово-психіатричного експерта від 01 листопада 2018 року №15, ОСОБА_3 будь-якими психічними захворюванням або психічним розладом на момент складання заповіту 17 жовтня 2011 року не страждала. На момент складання заповіту 17 жовтня 2011 року ОСОБА_3 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заповіт ОСОБА_3 по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Позивачем не надано суду доказів на спростування висновку судово-психіатричного експерта від 01 листопада 2018 року №15.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний заповіт відповідає внутрішній волі заповідача, складений та посвідчений нотаріусом з дотриманням вимог діючого законодавства і порушень при його посвідченні не встановлено, позивачем не доведено належними доказами підстав недійсності заповіту, а томусуд на законних підставах відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться фактично до переоцінки доказів.

Суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну оцінку і в колегії суддів відсутні правові підстави для переоцінки доказів.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 червня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Журба С.О.

Приходько К.П.