КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним вище позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 : 1) аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , 1999 року народження, за останні три роки до досягнення ним повноліття в розмірі 72 000 грн; 2) додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 , 1999 року народження, в розмірі 26 662,77 грн; 3) аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , 1999 року народження, після досягнення ним повноліття до 23 років у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн на місяць.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 16 вересня 2002 року. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 5 червня 2015 року змінив прізвище на « ОСОБА_3 ». Після досягнення сином повноліття він продовжує потребувати коштів на своє лікування, адже є інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу, а у 2017 році йому проведені три операції. Відповідач постійно ухилявся від виконання свого обов`язку по утриманню дитини до досягнення повноліття, тому з нього слід стягнути аліменти за останні три роки, виходячи із суми 2 000 грн на місяць. Позивач також понесла значні витрати на лікування сина, а саме: до досягнення повноліття - 10 004,73 грн, після досягнення повноліття - 43 320,81 грн, половину яких відповідач повинен компенсувати їй. Крім того, відповідач зобов`язаний утримувати свого непрацездатного сина навіть після повноліття, адже він потребує його матеріальної допомоги за станом здоров'я.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти за останні три роки до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття в розмірі 72 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання інваліда ІІ групи - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним двадцяти трьох років у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн на місяць та додаткові витрати на його утримання в розмірі 26 662,77 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за минулий час, додаткових витрат на утримання дитини, понесених до та після її повноліття, а також аліментів на утримання дитини після досягнення нею повноліття є обґрунтованими та узгоджуються з положеннями статей 185, 191, 199 СК України.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним заочним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначено, що наявність ухваленого рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , а також добровільна сплата аліментів унеможливлює повторне стягнення з нього аліментів до досягнення сином повноліття. Позивач надала суду неналежні та недопустимі докази понесення нею додаткових витрат на лікування сина в заявленому розмірі, а відповідач добровільно надавав їй таку допомогу на загальну суму 11 775 грн, що значно перевищує витрати на оплату послуг, придбання медикаментів та сплату страхових платежів. Також позивачем не доведено, що після досягнення повноліття спільний син сторін навчається, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, відтак ця позовна вимоги помилкового задоволена судом першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 30 жовтня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16 вересня 2002 року шлюб між сторонами було розірвано, про що ВРАГС Олександрійського МУЮ Кіровоградської області зроблено актовий запис за № 349.

Встановлено, що рішенням Олександрійського міського суду Кіровоградської області від 12 січня 2000 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів), але не менше 1/2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину, починаючи з 23 грудня 1999 року до досягнення повноліття дочкою ОСОБА_9 або до ІНФОРМАЦІЯ_5 року, а потім по 1/4 частині заробітку до досягнення повноліття сином ОСОБА_3 або до ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

З цього приводу позивач пояснила суду першої інстанції, що дійсно повинна отримувати аліменти з відповідача, а дочка ОСОБА_9 - це донька ОСОБА_1 від першого шлюбу, так як її шлюб з ним був другим, а у резолютивній частині рішення суду допущені помилки

Згідно із свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданого 5 червня 2015 року ВДРАЦС Оболонського РУЮ у м. Києві, ОСОБА_3 змінив прізвище на « ОСОБА_2 »

Після досягнення повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_3 встановлена ІІ група інвалідності з підстав наявності інвалідності з дитинства внаслідок психічного розладу.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

При цьому,відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у частині першій статті 13 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 вказаної Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України).

За змістом статті 51 Конституції України тастатті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частини перша, друга статті 181 СК України).

Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Щодо стягнення аліментів за минулий час.

Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

За змістом указаної норми стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Одночасно присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували, що ОСОБА_2 до звернення до суду вживала заходів щодо одержання з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина, але не могла їх одержати у добровільному порядку в зв`язку з винною протиправною поведінкою відповідача, що полягала у свідомому ухиленню від їх сплати.

При цьому аліменти повинні були стягуватись на підставі рішення суду від 12 січня 2000 року, проте виконавчий лист на виконання цього рішення на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби за місцем проживання відповідача не перебував.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів за останні три роки до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття в розмірі 72 000 грн.

Щодо стягнення додаткових витрат.

Згідно із статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

За змістом вказаної статті додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина передбачений главі 16 СК України і в зазначеній главі не міститься норми про обов`язок батьків нести додаткові витрати.

Правила та порядок участі батьків у додаткових витратах на дитину встановлені статтею 185 СК України, яка міститься у главі 15 СК України та поширюється на правовідносини щодо обов`язків батьків з утримання неповнолітніх дітей, а тому її правила не можуть бути розповсюджені на правовідносини, які виникли між повнолітнім та його батьком.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача коштів у розмірі 21 660,40 грн в якості додаткових витрат на лікування дитини, суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи про те, що позивач звернулась з позовом про стягнення понесених нею витрат на утримання повнолітнього сина відповідача, а тому в останнього відсутній обов`язок відшкодовувати половину цих коштів на лікування сина після досягнення ним повноліття.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що норми статей 199, 200, 201 СК України не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Позивач також просила суд стягнути з відповідача половину додаткових витрат на лікування дитини в розмірі 5 002,37 грн, понесених нею до повноліття сина, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 року .

На підтвердження своїх вимог надала суду, зокрема ксерокопії договорів медичного страхування, квитанцій та фіскальних чеків з аптеки, втім при дослідженні вказаних доказів вбачається, що вони не є додатковими витратами на дитину в розумінні положень статті 185 СК України, оскільки стосуються іншої застрахованої особи (дитини) або страхувальника (позивача), а за характеристикою їх придбання не були зумовлені особливими обставинами, а саме необхідністю лікування дитини відповідно до лікарських призначень.

При аналізі матеріалів справи колегія суддів дійшла висновку, що вони не містять належних та достатніх документальних доказів, як на підтвердження необхідності понесення витрат, половину яких суд стягнув з відповідача на користь позивача, у розумінні статті 185 СК України, так і щодо обґрунтованості розміру заявлених вимог по кожному виду платежу.

Як передбачено частиною четвертою статті 81 ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того як зазначав відповідач, у квітні 2017 року на прохання позивача ним було перераховано їй на післяопераційну реабілітацію сина 6 000 грн, що підтверджується фіскальним чеком поштового переказу та не спростовано під час судового розгляду справи.

Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в загальному розмірі 26 662,77 грн не ґрунтується нормах сімейного законодавства та доказах у справі.

Щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини.

Відповідно до частини восьмої та дев`ятої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісностіта розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У відповідності до статті 198 СК України, з підстав якої заявлено позов у зазначеній частині, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 грн, з 1 липня - 1564 грн, з 1 грудня - 1638 грн.

Тлумачення статті 198, 200 СК України свідчить, що при встановленні, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання повнолітнім непрацездатним дочкою, сином доходів, які є більшими чи меншими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги.

СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу непрацездатним повнолітнім сину чи доньці зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.

Згідно із копією довідки Спеціальної психіатричної МСЕК № 2 серії АВ № 0647779 від ІНФОРМАЦІЯ_7 року, сину сторін - ОСОБА_3 встановлена II група інвалідності строком до 1 червня 2018 року з підстав наявності у нього інвалідності з дитинства внаслідок психічного розладу. Він є непрацездатним та потребує постійного стороннього догляду, а для відновлення працездатності рекомендовано перебування в реабілітаційному центрі під спостереженням психіатра.

Указані обставини також підтверджуються копіями виписок з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, копіями виписок з історії хвороби та не заперечувалося відповідачем.

Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 3 серпня 2017 року УПСЗН Оболонського району м. Києва, ОСОБА_3 має статус інваліда ІІ групи (інвалід з дитинства) та починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_7 року отримує державну соціальну допомогу в розмірі 1 312 грн.

Згідно із копією довідки Спеціальної психіатричної МСЕК № 2 серії АВ № 0975325 від 17 травня 2018 року, за результатом повторного огляду ОСОБА_3 йому встановлена II група інвалідності строком до 1 червня 2020 року та рекомендовано аналогічні заходи для відновлення працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є здоровою особою працездатного віку без розумових та фізичних вад, станом на червень 2018 року був офіційно працевлаштований та отримував стабільний дохід, з якого 1/4 частину сплачував на користь колишньої дружини ОСОБА_12 на утримання сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проживає відповідач разом зі своїми батьками - пенсіонерами.

Отже, зазначені обставини не можуть свідчити про наявність об`єктивних причин, які унеможливлюють надання батьком щомісячної матеріальної допомоги своїй дитині-інваліду, яка досягла повноліття та у зв`язку зі станом здоров`я її потребує. Відповідач не надав суду доказів, що він не може надавати матеріальну допомогу своєму сину, який проживає з матір'ю.

Наявність у відповідача на утриманні іншої неповнолітньої дитини та проживання разом з батьками не звільняє його від даного аліментного зобов`язання у повному обсязі.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач в силу вимог статті 198 СК України зобов`язаний утримувати свого повнолітнього непрацездатного сина, який потребує матеріальної допомоги.

Водночас обов`язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина не є продовженням обов`язку батьків по утриманню дітей до досягнення ними вісімнадцяти років, оскільки ці обов`язки виникають із різних підстав. Тобто, обов`язок батьків щодо утримання повнолітніх дочки, сина є самостійним обов`язком.

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн на місяць, суд першої інстанції помилково застосував положення статті 199 СК України, оскільки ним передбачено обов`язок батьків утримувати саме повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

За змістом статті 3 ЦПК України в редакції, що діяла на час пред`явлення позову, та частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка та син. За змістом зазначених статей ОСОБА_2 має право звернутися з позовом. Однак такий позов міг бути поданий в інтересах повнолітнього, який повинен бути позивачем у зазначеній справі, а з урахуванням того, що останній є дієздатним, то аліменти мають бути стягнуті на його, а не інших осіб, користь, в тому числі коли такі особи наділені правом звернення до суду з позовом в інтересах інших осіб.

Право на звернення до суду з позовом не наділяє таку особу правом матеріально-правової вимоги до відповідача у своїх інтересах, в тому числі і щодо стягнення аліментів на свою користь.

Разом з тим, статтею 198 СК України взагалі не передбачено право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів того з батьків, з ким проживає повнолітні непрацездатні дочка або син.

Ці положення закону при вирішенні даного позову судом першої інстанції не враховані, аліменти стягнуті на користь матері повнолітнього ОСОБА_2 , а сам повнолітній ОСОБА_3 не брав участі у розгляді справи як позивач.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

В прохальній частині апеляційної скарги відповідач просив стягнути з позивача на його користь понесені витрати по сплаті судового збору, втім позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому понесені відповідачем витрати відповідно до вимог статей 13, 141, 382 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній