ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/4619/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е., Мухатаєва Б.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Московського районного суду м.Харкова від 12 червня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Єрмак Н.В., по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

25.06.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 17.12.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № HAE2GA00000034, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 22000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.12.2027 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17.12.2007 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № НАЕ2GA00000034, предметом якого є нерухоме майно, а саме - однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві власності.

В порушення умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 24.04.2018 року утворилася заборгованість у ОСОБА_1 перед банком в розмірі 110645,72 доларів США, з яких:

-17660,76 доларів США заборгованість за кредитом;

-20415,74 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

-4928,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом;

-67641,22 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

Позивач, користуючись своїм правом, просив стягнути з відповідача частину заборгованості 17660,76 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, яку позивач просить стягнути на свою користь з відповідача разом з понесеними судовими витратами.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зазначив, що суд помилково не взяв до уваги, що заявлені у справі вимоги про стягнення частини заборгованості за кредитним договором - 17660,76 доларів США (за курсом НБУ на 24.04.2018 - 461299,05 грн.) - заборгованості за тілом кредиту підтверджуються наявним у справі розрахунком заборгованості за договором, який підтверджує факт наявності заборгованості та її розміри, він містить всі операції, у тому числі здійснені погашення за договором. Суд не взяв до уваги, що чинним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 липня 2014 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №HAE2GA00000034 від 17.12.2007 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу даного предмету іпотеки.

Також зазначив, що вказане рішення суду фактично не виконано, а тому вказати у позові чи у розрахунку заборгованості суму коштів, яка отримана банком від продажу предмета іпотеки-квартири, неможливо, оскільки такий продаж не відбувся.

Зазначив, що відповідно до ст.ст. 1,7 Закону України «Про іпотеку» задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з позичальника не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. При ухваленні рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, суди повинні враховувати факт наявності судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та факт реалізації такого предмету іпотеки. За таких обставин наявність двох судових рішень-про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок її погашення не свідчить про подвійне стягнення з боржника. Саме така правова позиція була висловлена у постанові Верховного суду України від 04.09.2013 року № 6-73 цс13.

Звернув увагу суду апеляційної інстанції на те, що предмет іпотеки на даний час знаходиться у власності позивача, що підтверджується в тому числі розрахунком заборгованості. Зокрема, 26.09.2016 Банком поставлено на баланс предмет іпотеки - 1-кімнатну квартиру вартістю 14299,20 доларів США. Вказана сума спрямована на погашення заборгованості відповідача з урахуванням черговості, встановленої п. 3.2 Договору (у т.ч. на погашення пені та простроченого тіла кредиту) та врахована в розрахунку заборгованості. На підтвердження цих доводів апелянт додатково надав новий доказ: виписку по рахунку відповідача за договором, з якої вбачається зарахування грошових коштів від постановки на баланс Банку предмету іпотеки.

Вказав, що Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 року у справі №761/17280/16-ц дійшов висновку, що кредитор може продовжувати стягнення суми боргу, яка залишиться після звернення стягнення на об`єкт іпотеки, і зазначив, оскільки вартості набутого у власність позивачем предмета іпотеки не вистачило на погашення всієї заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням основного зобов`язання, кредитор в силу норм ЦК України та Закону України «Про іпотеку» має право на стягнення суми, що не вистачає для погашення цієї заборгованості.

Зазначив, що відповідач факт наявності заборгованості за кредитним договором не заперечував, контррозрахунку не надав, клопотань щодо проведення експертизи не заявляв, своїми процесуальними правами щодо подання відзиву на позовну заяву не скористався, тому з урахуванням факту наявності заборгованості за договором наявні всі підстави для задоволення позову банку.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, відповідно до ст. 372 ЦПК України за відсутності учасників справи, які повідомлялися про її розгляд, при цьому представник позивача просив розглянути справу за його відсутності, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів розмір заборгованості позичальника в сумі 17660,76 доларів США, оскільки в позовній заяві та в розрахунку, який доданий до позовної заяви не зазначено чи враховано при розрахунку заборгованості суму коштів, яка отримана банком від звернення стягнення на предмета іпотеки - квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розкриття доказів сторонами повинно відбуватися у порядку та строки, передбачені у ст. 83 ЦПК України, яка передбачає наступне.

1. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

2. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

3. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

5. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Відповідно до правової позиції, яка була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц у цивільній справі за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «Омега Банк» про визнання договору поруки припиненим, яка стосувалася результатів розгляду позову про солідарне стягнення з боржника та поручителя заборгованості, яка виникла у зв`язку з існуванням частини непогашеної заборгованості за кредитним договором у вигляді неповернутої суми тіла кредиту та передбачених кредитним договором процентів за користування коштами, а також пені за несвоєчасне виконання його умов, касаційний суд дійшов наступних висновків щодо застосування норм права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17.12.2007 між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НАЕ2GA00000034, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 22000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.12.2027 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 17.12.2007 між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № НАЕ2GA00000034, предметом якого є нерухоме майно, а саме - однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачам на праві власності.

В порушення умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, з січня 2009 року припинив сплачувати кредит, у зв`язку з чим станом на 24.04.2018 року утворилася заборгованість у ОСОБА_1 перед банком в розмірі 110645,72 доларів США, з яких:

-17660,76 доларів США заборгованість за кредитом;

-20415,74 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

-4928,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом;

-67641,22 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 липня 2014 року, в рахунок погашення вищевказаної заборгованості за кредитним договором № HAE2GA00000034 від 17.12.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу даного предмету іпотеки. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08.09.2014 року та постановою Верхового суду України від 21.10.2015 року, рішення Московського районного суду м.Харкова в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, залишено без змін, тобто воно є чинним на день розгляду справи судом.

Наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вищевказаних правових висновків касаційного суду не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором у непогашеній частині заборгованості, оскільки застосування кредитором іншого законного способу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягнення заборгованості.

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених в постановах від 9 вересня 2014 року у справі № 3-71гс14, від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15, у яких викладено висновок про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня; позивач вважає, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредиторів за рахунок забезпечувального зобов`язання.

Зазначена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №921/107/15-г (провадження №12-117гс18) від 18 вересня 2018 року, постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, справа №761/31346/13-ц (провадження №61-3691св18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

З урахуванням відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України таких правових висновків касаційного суду предметом доказування по цій справі є наявність заборгованості по тілу кредиту, яка заявлена у позові, а також - чи здійснив Банк звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому розмірі, з урахуванням правової позиції про припинення нарахування процентів та пені після звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, що має значення для з`ясування питання щодо розміру решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту).

Однак, всупереч визначеного у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку Банк у передбачений ст. 83 ЦПК України строк не надав до матеріалів справи належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин щодо предмету заявленого прозову - про розмір решти заборгованості по тілу кредиту.

Оскільки Банк всупереч процесуального обов`язку (ст.ст. 12, 81 ЦПК України) не зазначив у позові про часткове погашення боргу позивальником за рахунок звернення стягнення на іпотечне майно, та не довів наявність передбачених у ст. 83 ЦПК України виняткових обставин (поважних причин), з яких він не зміг вчасно надати до суду першої інстанції відповідних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про розмір решти заборгованості за кредитом, яка залишилася після звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом звернення його у власність банку, а наявний у справі розрахунок заборгованості цих відомостей не містить, доводи скарги з цього приводу є недоведеними (а.с. 4-8). З цих же мотивів колегія суддів не вбачає передбачених у ст. 83, 367 ЦПК України підстав для врахування нового доказу (витягу з банківського рахунку ОСОБА_1 ) про те, що Банк звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення його на свою користь та про вартість предмета іпотеки, яку він визначив при цьому в односторонньому порядку (а.с. 177).

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не заперечував проти позову є безпідставними, оскільки відповідач звертався до суду з позовом про визнання неправомірними дії державного реєстратора щодо проведення державної реєстрації обтяження іпотекою квартири відповідача у м. Харкові, який ухвалою від 02.04.2019 не був прийнятий судом першої інстанції до спільного розгляду з основним позовом (а.с. 37-41, 85).

Посилання апелянта на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.04.2018 року у справі №761/17280/16-ц, колегією суддів не враховується, оскільки фактичні обставини справи у вказаній справі є відмінними у справі, що переглядається.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги не доведені і цього висновку суду не спростували, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 388-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя В.Б.Яцина.

Судді колегії П.В.Кісь.

О.М. Хорошевський.