Єдиний унікальний номер 236/2632/19 Номер провадження 22-ц/804/2671/19
Головуючий у 1-й інстанції Саржевська І.В. Єдиний унікальний номер 236/2632/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/2671/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Новікової Г.В.,

розглянувши порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 серпня 2019 року у цивільній справі № 236/2632/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі (головуючий у 1 інстанції суддя Саржевська І.В.),

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. В обґрунтування вимог зазначив, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнений за ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача частину заробітної плати за березень 2017 року в сумі 2158,60 грн., заробітну плату за час вимушеного простою у сумі 13438,73 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 5174,09 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 1856,07 грн., та компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 серпня 2019 року позовні вимоги було задоволено у повному обсязі. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітної плати за березень 2017 року в сумі 2158,60 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів); оплату праці за час вимушеного простою - 13438,73 грн.; одноразову грошову допомогу при звільненні - 5174,09 грн.; компенсацію за невикористані дні відпустки - 1856,грн.; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати - 1774,68 грн.; зобов`язано АТ «Українська залізниця» утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території та є оформленими з порушенням вимог закону. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником. Так, суд ухвалив рішення на підставі паперів, складених після 16 березня 2017 року невідомими особами. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем не було подано апеляційну скаргу на судове рішення щодо позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню та зміні з наступних підстав.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибiр роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 позивач працював на різних посадах у відділеннях ДП «Донецька залізниця», зокрема у Вагонному депо Комунарське. Згідно наказу №303 від 15.04.2016 року Вагонне депо Комунарське ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у ВП «Комунарське вагонне депо» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» від 16.03.2017 року № 58-ДН було встановлено початок простою у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року

Пунктами 2 - 4 цього наказу працівників зобов`язано на час простою виходити на свої робочі місця згідно початку роботи відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої». У разі неявки працівника у табелі обліку робочого часу проставляти код «НЗ». Оплату такої відсутності не проводити. Оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П».

Згідно з наказом (розпорядженням) СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору № 3117/ДН-ос від 17.07.2017 ОСОБА_1 (табельний номер 0741) з 17.07.2017 року звільнений з посади оглядача-ремонтника вагонів 6 розряду за ст.40 КЗпП України за угодою сторін, про що також зроблений запис у його трудовій книжці. Згідно із наказом про припинення трудового договору позивач має право на компенсацію за 9 днів відпустки та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами.

З доданих до позову розрахунків заробітної плати вбачається, що позивачу в спірний період часу було нарахована:

- за березень 2017 року без утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів 4519,41 грн. (з них 1948,80 грн.- оплата простою), сума до видачі 2158,60 грн.

- за квітень 2017 року (час простою) та без утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів 3085,60 грн., сума до видачі 2453,05 грн.

- за травень 2017 року (час простою) та без утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів 3227,70 грн., сума до видачі 2566,02 грн.

- за червень 2017 року (час простою) та без утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів 3227,70 грн., сума до видачі 2566,02 грн.

- за липень 2017 року з урахуванням часу простою (1784,64 грн.), компенсації за невикористану відпустку 9 днів (1856,07 грн.), вихідної допомоги (5174,09 грн.) та без утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів 8949,51 грн., сума до видачі 7144,44 грн.

Відповідно до видаткового касового ордеру від 19.12.2017 року позивачу сплачено за березень 2017 року у сумі 1436,09 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст..115, 116 КЗпП України, виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення строків виплати заробітної плати позивача і має місце заборгованість по заробітній платі (у тому числі компенсації за невикористану відпустку та виплату одноразової грошової допомоги) за березень-липень 2017 року.

Апеляційний суд погоджується з тим, що з боку відповідача має місце порушення права працівника на оплату праці за період простою з квітня по травень 2017 року. Позивачем підтверджено наявність заборгованості по оплаті простою за спірний період у загальній сумі 11325,64 грн., заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки у сумі 1856,07 грн., та вихідної допомоги у сумі 5174,09 грн.а тому дані позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновків суду, оскільки зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст.. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

Згідно з наказом №384-П від 15.03.2017 року «Про встановлення простою» у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників 16.03.2017 року для всіх працівників апарату управління. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 16.03.2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої. Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи. Наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» від 16.03.2017 року № 58-ДН було встановлено початок простою у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 16.03.2017 року. Відповідачем не оспорюється наявність зазначеного наказу, також не оспорюється факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження його позовних вимог, оскільки право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи, у тому числі наказом (розпорядженням) СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору № 3117/ДН-ос від 17.07.2017, згідно якого позивач має право на виплату компенсації за 9 днів відпустки та вихідну допомогу, розрахунковими відомостями за квітень-липень 2017 року, згідно яких підтверджується наявність заборгованості, а також табелями обліку робочого часу за відповідний період (які підписані начальником вагонного депо ОСОБА_2 , головним бухгалтером ОСОБА_3 . , помічником начальника з кадрових питань Сивоченко С.В.), згідно яких стосовно ОСОБА_1 літерним кодом «П» зазначено: у квітні - 19 днів, у травні - 20 днів, у червні - 20 днів, у липні - 11 днів. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності викладених в них відомостей.

Враховуючи, що в період встановленого простою позивач на виконання наказу виходив на своє робоче місце до дня звільнення, на день його звільнення накази про встановлення простою скасовані не були, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою. Даних, що наведені суми були виплачені позивачу, відповідачем не надано.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу оплати за час простою, та погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові.

Відсутність первинних документів не позбавляє відповідача обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відповідачем не надано суду доказів, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Відповідач належними та допустимими доказами не спростував відомості, наведені у письмових доказах, наданих позивачем, не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними.

Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком щодо застосування наведеної норми, якій був викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17.

Також апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини та наявність викладених обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України «Про оплату праці» не надав суду документів щодо нарахування позивачу заробітної плати за спірний період, наявності або відсутності заборгованості по оплаті праці за цей період, проте в апеляційній скарзі не заперечує, що нарахування позивачу заробітної плати припинено через відсутність первинних документів та розрахунок з позивачем при його звільненні не проведено, то суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано виходив з доказів, наданих позивачем, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи відповідача, що заборгованість перед позивачем відсутня, не заслуговують на увагу оскільки відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості.

Однак апеляційний суд не може погодитися правовим висновком суду щодо задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року у розмірі 2158,60 грн. та стягненні оплати за час простою у розмірі 1948,80 грн. за цей же період.

Так, в Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 міститься інформація про суму заробітку для нарахування пенсії за березень 2017 року у сумі 2523,45 грн. Убачається також, що ця сума була нарахована за 31 календарний день, тобто за повний місяць. Отже відсутні підстави вважати, що нараховані працівнику грошові кошти за оплату праці у березні 2017 року не виплачені. Сама по собі інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є належним підтвердженням того, що заробітна плата за березень 2017 року не виплачена та має місце заборгованість за березень 2017 року.

Відповідно до частин 2, 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

В Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-7 які надані до суду на позивача вбачається, що страхові внески за березень 2017 року сплачені в повному обсязі, що свідчить про виплату заробітної плати. Тоді як за період квітень-липень 2017 року страхові внески не сплачені, і за відсутності належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про виплату заробітної плати позивачу за цей період відсутні підстави вважати, що заробітна плата виплачена.

Таким чином, матеріалами справи фактично підтверджено тільки наявність заборгованості з оплати простою за квітень-липень 2017 року, компенсації за 9 днів невикористаної відпустки та вихідної допомоги.

Заборгованість по оплаті простою за спірний період у загальній сумі 11325,64 грн., заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки у сумі 1856,07 грн., та вихідної допомоги у сумі 5174,09 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Оскільки затримка у виплаті належної позивачу заробітної плати складає більше одного місяця, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» має право на компенсацію втрати частини грошових доходів.

Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Проте розраховуючи суму компенсації втрати частини грошових доходів, суд першої інстанції не врахував, що заробітна плата (у тому числі оплата простою) за березень 2017 року сплачена, крім того, допустив помилки у розрахунках та не обрахував компенсацію за кожен місяць окремо, що призвело до невірного розрахунку компенсації втрати частини грошових доходів.

Компенсація втрати частини грошових доходів за квітень-липень 2017 року у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін становить 2933,66 грн. ((2453,05 грн. х 0,226 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з квітня 2017 року по серпень 2019 року = 554, 39 грн.)+(2566,025 грн. х 0,210 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з травня 2017 року по серпень 2019 року = 538,86 грн.)+(2566,02 грн. х 0,191 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з червня 2017 року по серпень 2019 року = 490,11 грн.)+(7144,44 грн. х 0,189 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з липня 2017 року по серпень 2019 року = 1350,30 грн.).

Відповідно до положень ст. 13 та частини 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, не оскаржується.

З урахуванням того, що позивачем не було подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, яким було стягнуто меншу суму компенсації - 1774,68 грн., та того, що розглядається апеляційна скарга відповідача, то апеляційний суд згідно принципу диспозитивності не може погіршувати стан особи, яка подала апеляційну скаргу. Отже, у цій частині рішення суду першої інстанції повинно бути залишено без змін.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що позивач звільнений від сплати судового збору як особа, що подала позов про стягнення заробітної плати, з урахуванням ставок судового збору, передбачених ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 634,13 грн. за подання позовної заяви та компенсувати відповідачу за рахунок держави витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 201,77 грн. за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави різницю у сплаті судового збору у розмірі 432,36 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 серпня 2019 року в частині стягнення заборгованості заробітної плати за березень 2017 року в сумі 2158 грн 60 коп. скасувати.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості заробітної плати за березень 2017 року в сумі 2158 грн 60 коп. відмовити.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 серпня 2019 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суми заробітної плати за час вимушеного простою та судових витрат змінити, викласти абзаци третій та п`ятий рішення у наступній редакції:

«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 11325 (одинадцять тисяч триста двадцять п`ять) грн 64 коп.; одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 5174 (п`ять тисяч сто сімдесят чотири) грн. 09 коп.; компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 1856 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят шість) грн 07 коп.; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 1774 (одна тисяча сімсот сімдесят чотири) грн 68 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 432 грн 36 коп.»

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.В. Біляєва

Г.В. Новікова