Провадження № 2-о/761/457/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.,

за участю :

секретаря судового засідання - Буцан Р.О.,

заявника - ОСОБА_1 ,

представника заявника - ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи - ОСОБА_3 ,

представника заінтересованої особи

ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

представника заінтересованої особи

Служби у справах дітей Шевченківської

районної в місті Києві державної адміністрації - Ющенко О.О.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про видачу обмежувального припису в наслідок домашнього насильства, -

в с т а н о в и в:

09 жовтня року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про видачу обмежувального припису в наслідок домашнього насильства, в обґрунтування якої заявник зазначила, що 01.12.2017 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Заявник має та виховує двох малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя між заявником та ОСОБА_3 не склалося, в сім`ї відбуваються сварки та скандали навіть в присутності дітей, які можуть суттєво вплинути на психіку дітей, погляди на життя. Подружні відносини між заявником та ОСОБА_3 припинилися з червня 2019 року, з цього часу спільне господарство не ведеться, сторони спільно не проживають. 20.06.2019 року ОСОБА_3 вчинив сварку в квартирі, розбив деякий посуд, сказав, що треба розривати шлюбні відносини та виїхав з квартири, також від нього приблизно 30 липня 2019 року надійшла пропозиція розділити майно в рівних долях. Для заявника та її дітей квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом, є фактично неподільним майном і неможливо виділити її частину окремо в натурі, з врахуванням того, що право користування квартирою мають також двоє неповнолітніх дітей і поведінка чоловіка є агресивною та непередбаченою. З метою захисту своїх прав та прав дітей, заявник звернулася з позовом про розірвання шлюбу та розподіл спільно нажитого майна. Але така позиція не влаштовує ОСОБА_3 і він почав категорично наполягати на терміновому розірванні шлюбу в позасудовому порядку та в подальшому розподілу майна в рівних долях. З серпня 2019 року заявник почала отримувати від свого чоловіка повідомлення, які носили ультимативний характер та мали в собі елементи погроз, а починаючи з 12 серпня 2019 року зіткнулася та відчула на собі реальні факти домашнього насильства.

Тому заявник просить видати строком на шість місяців, обмежувальний припис у відношенні ОСОБА_3 , а саме: заборонити йому перебувати і проживати в місці постійного проживання постраждалої в квартирі АДРЕСА_2 - де зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_1 та двоє її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; заборонити ОСОБА_3 особисто в будь-який спосіб наближатися до постраждалої та її дітей та вести стеження, листування, телефонні переговори з постраждалою особою та її дітьми або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на шість місяців окрім випадків участі сторін у судових засіданнях з приводу розлучення та розподілу спільно нажитого майна; заборонити ОСОБА_3 вчиняти особисто чи через третіх осіб дії направлені на пошкодження або знищення майна яке перебуває у спільній сумісній або частковій власності з постраждалою ОСОБА_1 строком на шість місяців.

Ухвалою суду від 09.10.2019 року відкрито провадження у справі.

Заявник та представник заявника в судовому засіданні заяву підтримали, підтвердили обставини викладені у заяві та просили суд заяву задовольнити у повному обсязі.

Заінтересована особа ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечували, вважають її безпідставною, просять суд у її задоволенні відмовити у повному обсязі, оскільки викладене в заяві не відповідає фактичним обставинам, дій, зазначених в заяві ОСОБА_3 не вчиняв, а заявник таким чином намагається позбавити його можливості користуватися своєю власністю.

Представник заінтересованої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо вирішення заяви покладалася на розсуд суду, оскільки, заявник та заінтересована особа ОСОБА_3 не зверталися до Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації з будь-якими заявами щодо вирішення питань, які виникли в їх сім`ї.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.12.2017 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

ОСОБА_1 має двох дітей : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають у власності квартиру АДРЕСА_2 .

Також в матеріалах справи міститься в витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно якого ОСОБА_1 повідомила, що її чоловік ОСОБА_3 наніс їй тілесні ушкодження.

Проте, в судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_3 заперечив даний факт та повідомив, що до цього часу заявником не надано медичне підтвердження нанесення їй тілесних ушкоджень, а тому кримінальне провадження не розслідується.

Відповідно до довідки Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 21.08.2019 року зареєстрована заява ОСОБА_1 щодо пошкодження майна у квартирі ОСОБА_3 13.08.2019 року.

Але щодо факти, викладені в заяві ОСОБА_3 в судовому засіданні також заперечував.

Тому суд не бере до уваги дану заяву та інформацію, викладену у витязі з єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки, вони не підтверджують викладене в них.

Крім того, судом було встановлено, що заявник не зверталася до Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації з будь-якими заявами щодо вчинення насильства в сім`ї.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК Україн и заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 1 ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до п.п. 5, 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.

Згідно зі ст. 19 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.), держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

Частиною 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб , зокрема, мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя).

Ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частинами 3, 4 статті 26 цього Закону зазначає, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Статтею 16 вищезазначеного закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (далі - Реєстр) - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Реєстр ведеться з метою: 1) захисту життєво важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей; 2) попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 3) забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 4) надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 5) обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 6) координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі.

Однак, суду не надано жодних доказів, щодо внесення до Єдиного державного реєстру випадків насильства відомостей щодо малолітніх дітей.

Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Згідно ст.350-6 ч. 1, 2, 4 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Таким чином, приймаючи до уваги, що заявником не надано суду належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_3 психологічного насильства щодо заявника та її дітей, а ствердження заявника про те, що ОСОБА_3 чинить психологічне насильства щодо неї та її дітей, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, крім того, відсутні судові рішення, які набрали законної сили щодо нанесення тілесних ушкоджень заявнику чи пошкодження її майна, тому суду не доведено належними засобами доказування, що заінтересована особа ОСОБА_3 вчиняє домашнє насильство щодо заявника та її дітей.

Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку психологічного насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, а за таких обставин суд вважає заяву необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 82, 263, 265, 350-1 - 350-6 ЦПК України, ЗУ «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про видачу обмежувального припису в наслідок домашнього насильства - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складання повного тексту судового рішення 21.10.2019 року.

Суддя