Справа № 279/6007/18
РІШЕННЯ
іменем України

18 жовтня 2019 року Коростенський міськрайонний суд Житомирської області

у складі: головуючого судді Коренюка В.П.,

при секретарі Подвисоцькій Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 у м. Коростені Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державної установи "Коростенська виправна колонія №71" про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

26 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в Коростенський міськрайонний суд Житомирської області з позовом до державної установи "Коростенська виправна колонія №71" про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позову позивач зазначив, що в період з 21 листопада 2007 року він працював в державній установі "Коростенська виправна колонія (№71)". 26 листопада 2018 року наказом №115/)С-18 від 26 листопада 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади інженера з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення відділу інтендантського та господарського забезпечення на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Позивач вважає вказане звільнення незаконним з підстав того, що йому не були запропоновані інші вакантні посади, які були в наявності на період звільнення, а саме посада кухаря; попередження про наступне звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України він отримав 19 липня 2018 року та продовжував працювати до 26 листопада 2018 року, перебуваючи в тому числі на лікарняному; а також з підстави не ознайомлення його з наказом Міністерства юстиції України від 20 червня 2018 року №2334/к "Про затвердження структури та штату державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)".

Позивач зазначає, що мав переважне право на залишення на роботі, оскільки має різні спеціальності, що підтверджується дипломами про освіту; має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-категорії; працював на посаді з 21 листопада 2007 року та виконував свої посадові обов`язки без нарікань, а лише із заохоченнями, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці.

Порушення вимог трудового законодавства та незаконне звільнення з роботи стало підставою звернення ОСОБА_1 до суду за захистом порушеного права та заявлення вимог наступного змісту: визнати його звільнення з роботи з посади інженера з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення відділу інтендантського та господарського забезпечення на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників незаконним; поновити його на роботі в державній установі "Коростенська виправна колонія (№71)" та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 листопада 2018 року по дату фактичного поновлення на роботі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, позовні вимоги просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" Васьківська Л.В., яка діє на підставі довіреності№118 від 22 лютого 2019 року, в судовому засіданні позов не визнала, у задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки при звільненні ОСОБА_1 відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства.

Свідок ОСОБА_4 , який працює начальником державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" в судовому засіданні показав, що звільнення ОСОБА_1 проведено у відповідності до вимог закону. Позивач особисто на прийом до нього, як керівника установи, не звертався з приводу зайняття вакантної посади кухаря та послався на дані довідки № 595 від 17 жовтня 2019 року, відповідно до якої в журналі особистого прийому громадян керівництвом установи та журналів письмових звернень громадян, ОСОБА_1 до установи не звертався.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши їх в сукупності з матеріалами справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 вбачається, що 21 листопада 2007 року ОСОБА_1 прийнято на посаду майстра цеху з виготовлення іншої продукції Коростенської виправної колонії управління ДДУПВП в Житомирській області (№71) (а.с.87-94).

1 лютого 2008 року ОСОБА_1 прийнято за конкурсом на посаду спеціаліста відділу інтендантського та господарського забезпечення. 1 червня 2016 у зв`язку з організаційно-штатними змінами ОСОБА_1 призначено на посаду інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського та господарського забезпечення І-категорії, увільнено, при цьому, від посади спеціаліста (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення (а.с.87-94).

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України №3679/50/5 від 15 грудня 2016 року Коростенську виправну колонію управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№71) перейменовано на державну установу "Коростенська виправна колонія (№71) (а.с.93).

За наказом №170/ОД-18 від 19 липня 2018 року та у відповідності з наказом Міністерства юстиції України від 20 червня 2018 року №2234/к "Про затвердження структури та штату державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" персонал установи попереджено про заплановане вивільнення за скороченням штатів (а.с.47). В судовому засіданні позивач підтвердив, що 19 липня 2018 року він ознайомлений з наказом №170/ОД-18 від 19 липня 2018 року про заплановане вивільнення за скороченням штатів.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України №2334/к від 20 червня 2018 року, яким затверджено структуру та штат державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" визначено найменування структурних підрозділів, посад та їх кількість, в тому числі і посаду кухаря (а.с.112-126).

Листом державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" №4-1641 від 26 березня 2019 року також підтверджується той факт, що станом на 26 серпня 2018 року по "теперішній час 26 березня 2019 року" посада кухаря відділу інтендантського та господарського забезпечення в державній установі "Коростенська виправна колонія (№71)" була вакантною (а.с.69-70).

Згідно з наказом №115/ОС-18 від 26 листопада 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення відділу інтендантського та господарського забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (у зв`язку зі скороченням штату працівників), що підтверджується копією трудової книжки, а також копією відповідного наказу (а.с.24, 87-94).

Наказом Міністерства юстиції України № 88/к від 3 січня 2019 року "Про затвердження структури та внесення змін до штату державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" посаду кухаря скорочено (а.с.10-110).

Позивач як в позовній заяві, так і в судовому засіданні підтвердив, що відповідач не пропонував будь-яку іншу роботу в установі та обґрунтовано посилався на наказ Міністерства юстиції України від 20 червня 2018 року №2334/к "Про затвердження структури та штату державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)", яким визначено структуру та штат установи, а саме той факт, що його не було ознайомлено зі змістом наказу, оскільки в ньому і передбачена була вакантна посада кухаря.

Зокрема, ОСОБА_1 в підтвердження можливості обіймати іншу наяву посаду в державній установі "Коростенська виправна колонія (№71)" надав суду копії: свідоцтва Московського інституту підготовки та перепідготовки сільських підприємців про здобуття освіти за кваліфікацією економіст-бухгалтер сільськогосподарського виробництва, свідоцтва військової частини 77999 №135 від 1 грудня 1974 року про здобуття освіти за кваліфікацією кухар четвертого розряду, диплома серії БТ №254489 від 27 грудня 1979 року про здобуття освіти за кваліфікацією технік-механік, диплома серії НОМЕР_2 від 21 квітня 1988 року про присвоєння кваліфікації інженер-гідротехнік.

Судом також досліджено копії листків непрацездатності серії АДМ №424291, серії АДМ №379498, серії АДМ №413079, серії АДМ №425303, серії АДМ №413707, якими підтверджується факт непрацездатності ОСОБА_1 у зв`язку з хворобою в період з 19 вересня 2018 року по 25 вересня 2018 року, з 1 жовтня 2018 року по 11 жовтня 2018 року, з 12 жовтня 2018 року по 17 жовтня 2018 року, з 22 жовтня 2018 року по 8 листопада 2018 року, з 17 листопада 2018 року по 22 листопада 2018 року (а.с.19-23).

Суд вважає доведеним факт порушення порядку звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.4 Конвенції №158 Міжнародної організації праці "Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року", спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв`язаних зі здібностями або поведінкою працівника.

Статтею 9 Міжнародної Конвенції № 158 закріплено, що на роботодавця покладається тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Вирішуючи питання про законність звільнення працівника суд враховує, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У частині 1 статті 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина друга статті 40 Кодексу законів про працю України ).

Згідно із частиною 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частина 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України). При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до абз.1 пунтку19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судам трудових спорів від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
В судовому засіданні встановлено, що в період з 19 липня 2018 року (дати попередження про наступне звільнення) по 26 листопада 2018 року (дату звільнення) у штаті державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" була наявна вакантна посада кухаря. Проте позивачеві ОСОБА_1 не було запропоновано ні вказану вакантну посаду, ні, взагалі, будь-яку іншу вакантну роботу в установі.

Відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_1 пропонувалася вакантна посада, а також те, що він відмовився від переведення на іншу роботу чи те, що не було можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу.

Крім того, суд критично розцінює позицію відповідача щодо необхідності звернення працівника установи по запису в журналі особистого прийому громадян із заявою про зайняття вакантної посади, оскільки така вимога жодним нормативно-правовим актом не передбачена. Натомість роботодавець державна установа "Коростенська виправна колонія (№71)" не виконала вимог статтей 42, 49-2 Кодексу законів про працю України.

Суд вважає, що відповідачем - державною установою "Коростенська виправна колонія (№71)" не надано належних, допустимих і достатніх доказів у розумінні статтей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України, які б підтверджували виконання (дотримання) вимог трудового законодавства, зокрема статті 42, статті 49-2 Кодексу законів про працю України, при звільненні ОСОБА_1 .

Доводи відповідача у відзиві на позов про те, що він не зміг позивачу запропонувати іншу роботу в установі, оскільки як на момент попередження про наступне вивільнення, так на момент звільнення відсутні посади, що відповідають професії, кваліфікації чи спеціальності позивача - є помилковими, оскільки роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які існували в цій установі, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Відповідач державна установа "Коростенська виправна колонія (№71)", хоча і своєчасно повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок надання пропозицій про всі наявні в установі вакансії починаючи з часу ознайомлення з рішенням роботодавця по скорочення його посади і до дня звільнення.

Державна установа "Коростенська виправна колонія (№71)" належним чином не виконала свого обов`язку щодо працевлаштування позивача, не запропонувала йому іншого місця роботи, тим самим порушила гарантоване Конституцією України право на збереження місця роботи та захист від незаконного звільнення.

Отже, звільнення з роботи позивача ОСОБА_1 є незаконним, оскільки проведено з порушенням норм трудового законодавства, що регулюють цей порядок.
Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на ці обставини суд вважає, що звільнення відповідачем ОСОБА_1 з роботи з посади посади інженера з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників є незаконним.

З метою відновлення законності та поновлення порушених прав позивача належить визнати незаконним його звільнення та поновити на роботі.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина 5 статті 235 Кодексу законів про працю України).

Стаття 235 Кодексу законів про працю України, передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок).

Абзацом 3 п.2 вказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Так, за даними довідки №781 від 22 грудня 2018 року, яка видана державною установою "Коростенська виправна колонія (№71) розмір заробітної плати за два останні місяці перед звільненням ОСОБА_1 складає 11637 грн, а кількість робочих днів 42. Тому середньоденна заробітна плата становить: 11637 грн : 42 робочих дні = 277 грн - за один робочий день.

ОСОБА_1 звільнений 26 листопада 2018 року, а відповідно його останнім робочим днем було 26 листопада 2018 року.

Сумарна кількість робочих днів за весь час вимушеного прогулу складає 223 ( за період з 26 листопада 2018 року по 18 жовтня 2018 року).

Сума втраченого заробітку позивача за період з 26 листопада 2018 року по 18 жовтня 2018 року становить: 277 грн 00 коп (середньоденна заробітна плата) х 223 робочих днів = 61771 грн 00 копійок.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору за ставкою, розмір якої передбачений Законом України "Про судовий збір", а саме 1762 гривень.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 259, 263 - 265, 268, 430 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.36, 40, 42, 235 Кодексу законів про працю України, ст.43 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6 листопада 1992 року, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати звільнення ОСОБА_1 з роботи з посади інженера з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників - незаконним.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в державній установі "Коростенська виправна колонія (№71)" на посаді інженера з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)".

Стягнути з державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 26 листопада 2018 року до 18 жовтня 2019 року в розмірі - 61771 (шістдесят однієї тисячі сімсот семидесяти однієї) гривні 00 копійок, без врахування сплати податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" на користь держави - 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн судового збору.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в державній установі "Коростенська виправна колонія (№71) та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу, підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 24 жовтня 2019 року.
Сторони:
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: державна установа "Коростенська виправна колонія (№71)", місцезнаходження 11500, Житомирська область, місто Коростень, вулиця Білокоровицьке Шосе, 4, .

Суддя Коростенського міськрайонного суду

Житомирської області В. П. Коренюк