Справа № 465/4543/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2241/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

за секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 , представника третьої особи Львівського комунального підприємства «Затишне» - Кріль Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 травня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Ванівського Ю.М.,

ВСТАНОВИВ:

04 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 16 910 грн. матеріальних збитків завданих внаслідок затоплення квартири АДРЕСА_1 , 5000 грн. моральної шкоди, та судові витрати.

Позовну заяву мотивував тим, що йому належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , площею 14,6 м кв., згідно з Договором дарування квартири ВЕР №79793 від 30.07.2007р. Квартира знаходиться на обслуговуванні ЛКП «Затишне».

03 червня 2017 року його квартира була затоплена. Із зовнішніх ознак було видно, що затоплення відбулося зі сторони квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться поверхом вище. Відповідно до актів від 23.06.2017 року комісією в складі головного інженера ЛКП «Затишне» Мандзія Р., майстра по поточному ремонту ОСОБА_4 , слюсара-сантехніка ОСОБА_5 було виявлено наявність ознак підтікання води зі стелі. Відповідно до технічних відомостей та об`єктивної оцінки затоплення відбулося від сусідів поверхом вище з квартири АДРЕСА_2 перебуває АДРЕСА_3 знищеному стані та не придатне для проживання, в результаті чого необхідно проводити капітальний ремонт.

Згідно з висновком №211/07-17я експертного будівельно-технічного дослідження квартири АДРЕСА_4 6 - вартість відновлювального ремонту становить 16 910,00 грн.

На його неодноразові звернення до відповідача щодо відшкодування завданих збитків, остання не вчиняла жодних дій.

В позові ОСОБА_2 посилався на те, що внаслідок вищезазначеної ситуації, він зазнав моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Просив позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Львівського комунального підприємства «Затишне» про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16910 грн. 00 коп. матеріальних збитків завданих внаслідок затоплення квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500 грн. 00 коп. відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 640 грн. 00 коп. та 1500 грн. 00 коп. витрат на проведення експертного будівельно-технічного дослідження, а разом 2140 грн. 00 коп.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 травня 2019 року оскаржила ОСОБА_1 Вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права. Стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач повідомляв відповідача, пропонував прийняти участь при складанні акту обстеження квартири позивача на предмет її затоплення, прийняти участь при огляді експертом квартири позивача для визначення причин, характеру і розмірів заподіяного збитку, що позбавило відповідача можливості ставити питання, які мають значення для фіксації пошкодження квартири, фіксації стану квартири до пошкодження, вносити уточнення і ставити свої питання на розгляд експерта при проведенні експертного дослідження. Звертає увагу на те, що за правильність розрахунків експертом вартості відновлювального ремонту квартири і достовірність фіксації ушкоджень квартири відповідальності ніхто не несе, оскільки за дачу завідомо неправдивого висновку/свідчень, в тому числі експерт, не попереджався, а судова будівельно-технічна або інша експертиза судом в рамках даної цивільної справи не призначалась. Посилається на те, що експерт проводив дослідження заочно, не відвідуючи пошкоджену квартиру, виходячи з загальних обсягів і площі квартири, що свідчить про необ`єктивне, некомпетентне дослідження і, як наслідок, необґрунтоване завищення вартості відновлювального ремонту з розрахунку загальної площі квартири, а не площі пошкоджень. Вважає, що суд не вправі був приймати до уваги представлені позивачем письмові матеріали в якості доказів, які отримані з порушенням порядку, встановленого законом і приймати їх за основу при ухваленні оскарженого рішення. Посилається на те, що не оспорювання відповідачем самого факту залиття квартири та згода на відшкодування заподіяної шкоди в розумних межах, не є підставою для зловживання правом зі сторони позивача і підставою для покладення на відповідача вартості капітального ремонту квартири.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 травня 2019 року змінити частково, а саме: зменшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 16910 грн. матеріальних збитків внаслідок затоплення квартири; зменшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щодо судових витрат у розмірі 640 грн. і 1500 грн. витрат на проведення будівельно-технічної експертизи, а також зменшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 500 грн. відшкодування моральної шкоди.

28 серпня 2019 року до Львівського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 . У відзиві позивач зазначив, що копія експертного дослідження була надіслана відповідачу разом із копією позовної заяви, при цьому відповідачем жодного разу в суді першої інстанції не зазначались твердження щодо заочного огляду квартири експертом, достовірності фіксації експертом ушкоджень квартири чи правильності розрахунків вартості відновлювального ремонту. Стверджує, що відповідач також не подавала заяву щодо виклику експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала, посилаючись на доводи, які аналогічні доводам апеляційної скарги.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник третьої особи Львівського комунального підприємства «Затишне»- Кріль Т.Є. вимоги апеляційної скарги заперечила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування квартири від 30.07.2007 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №4-2517 (арк. спр. 5).

Із актів від 23.06.2017 року встановлено, що комісією в складі: головного інженера ЛКП «Затишне» Р. Мандзія, майстра по поточному ремонту ОСОБА_6 , слюсаря-сантехніка ОСОБА_7 з виходом на місце проведено обстеження та виявлено, що 03 червня 2017 року відбулось залиття квартири АДРЕСА_1 та внаслідок залиття з квартири АДРЕСА_2 згаданого будинку було залито квартиру АДРЕСА_5 . спр АДРЕСА_6 ).

Вартість відновлювального ремонту, який необхідно здійснити для ліквідування наслідків квартири АДРЕСА_1 становить 16910 грн., що стверджується висновком №11/07-17я експертного будівельно-технічного дослідження від 17.07.2017 року, проведеним за заявою позивача (арк. спр. 7-9).

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 151 ЖК Української РСР та абзацу 5 пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (з наступними змінами), власник зобов`язаний використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання.

Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (із змінами), власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ч. 1 ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Отже, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір.

У справах про відшкодування шкоди потерпілі подають докази, що підтверджують факт завдання їм шкоди за участю відповідача, розмір такої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду, при цьому обов`язок доведення відсутності вини несе відповідач.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши факт залиття квартири позивача, що не заперечується і відповідачем, дійшов обґрунтованого висновку, що шкода, завдана позивачу внаслідок залиття та пошкодження його квартири, підлягає відшкодуванню відповідачем на підставі положень статті 1166 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що факт самого залиття квартири відповідач ОСОБА_1 не заперечувала та в судовому засіданні визнала, що вода протікала біля фільтра, однак в апеляційній скарзі відповідач не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром заподіяної шкоди та вважає, що вартість відновлювального ремонту є завищеною, оскільки експерт не відвідував квартири позивача і проводив дослідження заочно.

З наявного в матеріалах справи висновку №11/07-17я експертного будівельно-технічного дослідження від 17.07.2017 року по заяві ОСОБА_2 встановлено, що дослідження проводилось ФОП ОСОБА_8 , який має вищу технічну освіту за спеціальністю «Промислове та цивільне будівництво», кваліфікацію судового експерта з правом проведення інженерно-технічних експертиз за спеціальностями: 10.6- документів; 10.7 розподіл земель та визначення порядку користування земельними ділянками; 10.10. визначення оціночної вартості будівельних об`єкті та споруд. У висновку чітко зазначено, що огляд приміщень квартир АДРЕСА_1 було проведено у присутності ОСОБА_2

А відтак, ухвалюючи оскаржене рішення, судом першої інстанції правильно враховано, що висновок є одним із доказів, що підтверджує факт заподіяння шкоди, а зазначені в ньому обставини відповідачкою ні в суді першої, ні апеляційної інстанції не спростовані, клопотань про проведення відповідних судових експертиз відповідачкою не заявлено та не надано інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 посилалася на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_7 крім неї також належить на праві спільної власності ОСОБА_9 (дочці) та ОСОБА_10 (сину) та просила рішення суду скасувати та направити матеріали справи на новий розгляд.

Суд апеляційної інстанції таке посилання скаржника вважає необґрунтованим, виходячи з такого.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

А тому відповідач в силу ст. 322, ст. 360 ЦК України як одна із співвласників квартири АДРЕСА_8 несе відповідальність за діями чи бездіяльністю щодо утримання належного їй майна.

Згідно зі ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

За загальними положеннями цивільного законодавства у разі солідарного обов`язку потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди як від усіх завдавачів разом, так і від будь-кого з них окремо.

ОСОБА_1 доказів про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_7 належить їй, її сину ОСОБА_10 та дочці ОСОБА_9 , суду першої інстанції не подавала та не зазначала цих обстави в апеляційній скарзі.

Крім того, сама відповідач ствердила в судовому засіданні, що її син і дочка не проживають з нею у квартирі, оскільки син живе в Росії, а дочка за іншою адресою у м. Львові.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що ОСОБА_2 реалізував своє право на звернення до відповідача ОСОБА_1 як одного із співвласників цієї квартири, її користувача і заподіювача шкоди фактом залиття, який визнала відповідач.

Апеляційний суд погоджується також із розміром моральної шкоди визначеної судом першої інстанції.

Так, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина перша та друга статті 23 ЦК України).

Частина перша статті 1167 ЦК України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що внаслідок залиття квартири позивач зазнав душевних страждань, тому суд першої інстанції обґрунтовано, частково задовольнивши позов, визначив розмір відшкодування моральної шкоди 500 грн., який відповідає принципу розумності та справедливості.

Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

З урахуванням зазначеного, оскільки суд апеляційної інстанції залишає без змін рішення суду першої інстанції, прохання відповідачки в апеляційній скарзі про зменшення суми, яка підлягає стягненню з неї на користь ОСОБА_2 щодо судових витрат у розмірі 640 грн. і 1500 грн. витрат на проведення будівельно-технічної експертизи апеляційний суд вважає безпідставним та вважає, що в задоволенні такого необхідно відмовити.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржене рішення постановлено з додержанням вимог закону, апеляційний суд не вбачає підстав для його зміни.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.