Справа № 351/1549/18
Провадження № 22-ц/4808/1317/19
Головуючий у 1 інстанції Собко В. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду, ухвалене суддею Собком В.М. 14 серпня 2019 року в м. Снятин у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення.

20.03.2019 року позивачем подано до суду уточнену позовну заяву, в якій другим позивачем вказано ОСОБА_3 , відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачі є співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 .

21.11.2011 року до ОСОБА_2 звернувся батько відповідача ОСОБА_4 з проханням про тимчасовий найм житла для нього, його сина та невістки. ОСОБА_2 погодилась, однак письмового договору вони не укладали.

В травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до відповідачів з проханням звільнити будинок, оскільки вона як власник разом із сином та його сім`єю має намір у ньому проживати.

На дану пропозицію відповідачі не погодились і на даний час продовжують проживати в спірному житловому будинку.

На сьогоднішній день позивач не має можливості користуватися та розпоряджатися житловим будинком, не має змоги самостійно обирати час та день свого приїзду у в будинок, оскільки ключі є тільки у відповідачів, а на подвір`я будинку вони її не впускають.

Відповідачі будь-яких документів на право користування житлом позивачів не мають.

ОСОБА_2 були вжиті заходи досудового врегулювання спору, а саме: 01.06.2018 року вона звернулась у нотаріальну контору із заявою про виселення відповідачів разом із малолітніми дітьми: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в добровільному порядку.

01.12.2018 року нотаріусом було направлено відповідачам пропозицію про добровільне виселення із спірного житлового будинку, однак вони на неї не відреагували.

На підставі наведеного позивачі просять усунути перешкоди в користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_4 , ОСОБА_1 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Рішенням Снятинського районного суду від 14 серпня 2019 року позов задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної власності, шляхом виселення з нього ОСОБА_4 1988 року народження, ОСОБА_1 1980 року народження разом із малолітніми дітьми ОСОБА_6 2011 року народження та ОСОБА_5 2014 року народження.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.

На її думку, у матеріалах справи відсутні допустимі та належні докази, які б підтверджували право власності позивачів на житловий будинок по АДРЕСА_1 . На час подання позову до суду не було і немає інформації про право власності за вищевказаною адресою.

Також вважає, що судом залишено поза увагою те, що в силу вимог ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, і щодо виселення дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Однак, суд не залучив до участі у справі орган опіки та піклування.

Крім того, висновки суду про те, що з показів свідків вбачається, що відповідач ОСОБА_4 мав намір укласти із позивачем ОСОБА_2 договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, передав позивачу завдаток в розмірі 1800 доларів США та 5000 грн., однак, в подальшому жодних дій, спрямованих на укладення договору ним не було вчинено, не відповідають дійсним обставинам справи.

Так, в написаній власноручно ОСОБА_2 розписці вказано, що вона отримала від ОСОБА_4 зазначені кошти за хату, а решту коштів домовились виплатити після того, як вона зніме з реєстрації свого сина ОСОБА_3 , що нею зроблено не було.

Апелянт зазначає, що неодноразово наголошувала суду, що вони згідні звільнити будинок, якщо ОСОБА_2 поверне кошти, які вона отримала від ОСОБА_4 , та кошти, які ними було вкладено в ремонт будинку, щоби мати можливість придбати або орендувати інше житло, оскільки зайвих коштів у них немає, а виселення з житла становить небезпеку для життя дітей, особливо у осінньо-зимовий період.

З огляду на наведене просить рішення Снятинського районного суду від 14 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Позивач ОСОБА_2 та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, позивача ОСОБА_2 та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 являються співвласниками житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно ОКП «Коломийське МБТІ» від 03.01.2012 року; свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Попельниківської сільської ради 24.11.2000 року; свідоцтва про смерть ОСОБА_10 серії НОМЕР_1 від 28.05.1999 року; свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВО №699678 від 15.12.2000 року; технічним паспортом на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 4-11).

Згідно розписки від 19.03.2012 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 1800 доларів США та 5000 грн. як завдаток за житловий будинок. Решту коштів було домовлено оплатити після зняття з реєстрації ОСОБА_3 (а.с. 30).

01.06.2018 року ОСОБА_2 звернулася до Першої Снятинської державної нотаріальної контори із заявою про передачу ОСОБА_4 заяви щодо добровільного звільнення протягом трьох місяців належного їй на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 12), яку нотаріусом було передано ОСОБА_4. листом №1337/01-16 від 01.12.2018 року (а.с. 13).

Згідно довідки №952, виданої виконкомом Попельниківської сільської ради 25.06.2018 року, ОСОБА_2 являється власником 2/3 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 . В даному житловому будинку зареєстрований та не проживає ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; проживають, однак не зареєстровані: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 15).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наданих доказів спірний житловий будинок належить на праві власності позивачам, остаточний розрахунок за будинок відповідач ОСОБА_4 не провів, договір купівлі-продажу не укладений, а тому подальше проживання в ньому відповідачів створює для позивачів перешкоди у користуванні належним їм будинком, в якому вони мають намір проживати.

Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі вселилися у спірний будинок в 2012 році з дозволу ОСОБА_2 (співвласника) з метою укладення в подальшому договору купівлі-продажу цього будинку, де ОСОБА_4 повинен був бути покупцем. Останні проживають у даному будинку разом з малолітніми дітьми, за власний рахунок здійснили ремонт будинку, належним чином виконують обов`язки щодо його утримання.

Судом встановлено також, що 01.06.2018 року ОСОБА_2 подала до нотаріальної контори листа про передачу ОСОБА_4 заяви щодо добровільного звільнення протягом трьох місяців спірного житлового будинку, належного їй на праві власності (а.с. 12, 13), яка 01.12.2018 року направлялась ОСОБА_4 , однак була залишена ним без відповідного реагування. При цьому докази вручення письмової вимоги про виселення відповідача у матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, направлена вимога стосується лише виселення ОСОБА_4 , в ній не зазначено про ОСОБА_1 та їх малолітніх дітей: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , хоча позивачі просили також і про їх виселення.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно вимог ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 1 ст. 59 ЦПК України передбачено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне (ч. 6 ст. 56 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

В матеріалах справи відсутні докази того, що у відповідачів є інше житло, а тому апеляційний суд вважає, що виселення відповідачів за відсутності іншого належного їм на праві власності чи постійному користуванні житла не співмірне із переслідуваною законною метою, а має оцінюватися з урахуванням порушення права малолітніх дітей на житло та добросовісності дій сторін щодо укладення договору купівлі-продажу.

Враховуючи, що даний спір стосується права малолітніх осіб на житло, суд першої інстанції зобов`язаний був проявити особливу уважність в питанні дотримання процесуальних прав дітей, зокрема вирішити питання щодо залучення до участі у справі органу опіки та піклування.

Таким чином, місцевий суд не визначився з колом осіб, які повинні брати участь у розгляді цієї справи, що має значення для правильного її вирішення, не врахував всі обставини справи, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає основоположним засадам цивільного судочинства, та підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах слід стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений нею за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Снятинського районного суду від 14 серпня 2019 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої в с . Город Косівського району Івано- Франківської області , 78652 ) 528 (п`ятсот двадцять вісім) грн. 60 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , зареєстрованого по АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої в с . Город Косівського району Івано- Франківської області , 78652 ) 528 (п`ятсот двадцять вісім) грн. 60 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко