І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 жовтня 2019 року м. Запоріжжя
В обґрунтування позову вказує, що в березні 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір про надання банківських послуг, за яким йому був відкритий картковий рахунок з метою отримання призначеної позивачу пенсії з Пенсійного Фонду України. Деякий час він користувався банківськими послугами відповідача особисто, а з квітня 2015 року, за договором доручення, що 07.04.2015 року був укладений між ним та повіреним - ОСОБА_2 , на підставі вказаного Договору та виданої позивачем довіреності, повірений самостійно здійснював управління належним позивачеві банківським рахунком і впродовж трьох років у відповідача не виникало жодних сумнівів чи заперечень, щодо тих операцій, які ОСОБА_2 , будучи повіреним позивача здійснював самостійно. Повноваження повіреного щодо управління вказаним рахунком, позивач, крім зазначеного Договору доручення підтвердив нотаріально посвідченою довіреністю №77 АБ 590892, яка була посвідчена Акимовою А.О. - нотаріусом м. Москви, Російської Федерації і яка була видана на три роки. За вказаними документами - договором доручення та довіреністю позивач доручив ОСОБА_2 розпоряджатися всіма належними позивачеві грошовими коштами, що знаходились на вказаному рахунку відповідача, а також не тільки отримувати грошові кошти, що надходили та зберігалися на банківському рахунку відповідача, але й, при необхідності, закрити рахунок та вклади з правом отримання процентів по вкладу, компенсаційних виплат та індексованих коштів, а так само - подавати від імені позивача заяви та інші необхідні документи, отримувати банківські карти та невідкриті пін-конверти, ставити за позивача підпис та здійснювати інші дії, пов`язані з виконанням цього доручення, тобто, вчиняти ті юридичні які належало вчиняти повіреному і які за своїм змістом, як вказує позивач у позові, були правомірними, конкретними та здійсненними.
До початку квітня 2018 року представник позивача - ОСОБА_2 виконуючи доручення позивача, безперешкодно користувався послугами відповідача, який надавав банківські послуги, а саме, за допомогою вищевказаної банківської картки, емітованої банком, повірений знімав грошові кошти з банківського рахунку позивача, а також вчиняв інші дії з урахуванням Довіреності № 77 АБ 590892 та договору від 07.04.2015 року.
Так, кожен рік впродовж 2016 та 2017 років, при закінченні терміну дії емітованих відповідачем банківських карток, ОСОБА_2 взамін попередньої, отримував нову картку для здійснення операцій з грошовими коштами, що обліковувались на рахунку позивача, а також, вчиняв інші дії.
В подальшому, для продовження здійснення тим же повіреним тих же дій щодо управління згадуваним банківським рахунком, позивач 08.05.2018 року пролонгував раніше укладений з ОСОБА_2 Договір доручення і знову видав довіреність на ім`я повіреного за № 77 АВ 6428836 строком на три роки., в якій, крім раніше зазначених юридичних дій, які належало вчиняти повіреному, позивач додатково доручив тому ж повіреному отримувати, при необхідності, додаткові банківські картки, емітовані відповідачем з невідкритими пін-конвертами до цих додаткових карток.
В середині травня 2018 року, для виконання доручень позивача та на підтвердження своїх повноважень щодо здійснення управління вищевказаним банківським рахунком, повірений позивача - ОСОБА_2 пред`явив відповідачеві нову Довіреність № 77 АВ 6428836 і, оскільки строк дії попередньої банківської картки закінчився і вона була відповідачем заблокована, він попросив емітувати іншу банківську картку так як здійснювати будь-які операції за допомогою «старої» банківської картки стало неможливим.
Однак, працівник відповідача, до якого звернувся повірений позивача з такою вимогою відмовив в цьому, оскільки видана ОСОБА_2 довіреність посвідчувалась на території іншої держави на підставі паспорту позивача громадянина України для виїзду за кордон, а тому саме це необхідно було в ній зазначити, а також, в ній не був зазначений реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача і в ній були відсутні відомості про громадянство позивача, а саме, що він є громадянином України.
В подальшому, на письмове звернення ОСОБА_2 до відповідача про надання письмової відповіді про причини відмови в прийнятті до роботи довіреності № 77 АВ 6428836 та чинення йому перешкод в управлінні рахунком та належними позивачеві грошовими коштами у вигляді пенсії, що обліковувались відповідачем на відкритому позивачем банківському рахунку, на що 12.06.2018 року відповідач надав ОСОБА_2 письмову відповідь на вищевказану його заяву, в якій зазначив ті підстави, на яких він відмовив в прийнятті до роботи довіреність, видану позивачем
Мотивуючи свою відмову, відповідач послався на Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління національного Банку України від 26.06.2015 року № 417 та зазначав, що причиною відмови є неможливість ідентифікації позивача саме як клієнта банку, оскільки в довіреності, що була видана позивачем на ім`я ОСОБА_2 , не відповідає вимогам чинного законодавства, позаяк, в ній зазначено лише прізвище та ім`я позивача, без зазначення його по батькові.
Вважаючи такі дії відповідача неприйнятними та такими, що порушують його право споживача банківських послуг та право власності, а також, дискримінують його за невідомою позивачеві ознакою, позивач і звернувся до суду за захистом своїх прав і у своєму позові просив суд визнати факти неприйняття відповідачем довіреності від його повіреного - ОСОБА_2 щодо управління вищевказаним банківським рахунком, розміщеним у відповідача та ненадання ОСОБА_2 нової банківської картки, яка вже емітована банком взамін застарілої і чинення перепон в обслуговуванні, а відтак - в доступі до належних позивачеві грошових коштів та позбавлення його права власності на належні позивачеві грошові кошти неправомірними і визнати ці ж факти дискримінацією позивача у сфері здійснення права власності та зобов`язати ПАТ «Державний ощадний банк України» прийняти до виконання надану ОСОБА_2 довіреність № 77 АВ 8797199 від 08.08.2018 року і негайно розблокувати належний позивачеві картковий рахунок та видати повіреному - ОСОБА_2 оновлену банківську картку взамін застарілої для здійснення ним управління згадуваним банківським рахунком.
Заявляючи свій позов, позивач послався на порушення відповідачем та неправильне застосування ним при відмові повіреному позивача в прийнятті до виконання вищевказаної довіреності та управлінні вищевказаним, належним позивачеві банківським рахунком, який був ним відкритий в установі відповідача, норм та вимог Законів України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», «Про банки та банківську діяльність», «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», «Про захист прав споживача», «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», норми ЦК України, які регулюють представництво та захист права власності, а також наслідки порушення банківською установою прав споживача та відшкодування моральної шкоди.
Крім того, обґрунтовуючи свій позов, позивач також послався на порушення відповідачем вимог Конституції України та норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і конкретні Рішення Європейського суду з прав людини, а також, приписи Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ухвалою судді від 17 жовтня 2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного провадження, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.
Ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди та витрат на правову допомогу, за заявою представника позивача, залишено без розгляду.
В судовому засіданні представник позивача Стецюк В.І позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 з мотивів, які були надані банком у відзиві на позов та пояснила, що в разі, якби позивач надав довіреність, яка була ним видана н ім`я ОСОБА_2 , в якій би були повно зазначені не тільки прізвище та ім`я позивача, але й його по батькові, тобто, якби довіреність була видана на підставі його паспорту громадянина України, а не паспорту позивача громадянина України для виїзду за кордон, то така б довіреність була прийнята банком до роботи, а оскільки у наданій довіреності, виданій на ім`я повіреного ОСОБА_2 відсутні, такі, необхідні для ідентифікації та верифікації ОСОБА_1 дані, як його по батькові, то банк не може його ідентифікувати та верифікувати саме як клієнта банку, що фактично і стало фактичною підставою для відмови в прийнятті довіреності від ОСОБА_2 , як повіреного і в разі зворотного, як заявила в судовому засіданні представник відповідача, такі дії банку суперечили б вимогам чинного законодавства.
Також, вона пояснила, що грошові кошти, належні відповідачеві, обліковуються на його рахунку в банку, нікуди не списувалися і банк продовжує приймати всі грошові надходження, які надходять на ім`я позивача.
Представники третіх осіб - Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Національного банку України у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність.
Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Із наданих суду доказів встановлено, що між позивачем та відповідачем, на підставі укладеного між ними договору дійсно існували та існують правовідносини з надання фінансових (банківських) послуг і позивач є споживачем цих послуг. Відповідач дійсно відмовив позивачеві в прийнятті довіреності, що була ним видана на ім`я ОСОБА_2 , якою позивач уповноважив на підставі відповідного договору здійснювати управління належним позивачеві банківським рахунком, що був відкритий у відповідача.
Також, як констатує суд, що фактично єдиною причиною, яка стала підставою для неприйняття відповідачем до роботи довіреності № 77 АВ 8797199 від 08.08.2018 року, на ім`я повіреного ОСОБА_2 , яка була посвідчена Акимовою А.О. - нотаріусом міста Москви, Російської Федерації і яка видавалась позивачем на ім"я ОСОБА_2 стало те, що у вказаному документі не було зазначено «по батькові» позивача, оскільки ця довіреність посвідчувалась на підставі паспорту позивача громадянина України для виїзду за кордон, у якому такі анкетні дані, як «по батькові», не зазначаються, оскільки не передбачені відповідною формою (зразком, бланком).
Відповідно до п.п. 30 та 34 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
-офіційний документ - документ, складений, виданий, засвідчений з дотриманням визначених законодавством норм уповноваженою особою, якій законодавством надано право у зв`язку з її професійною чи службовою діяльністю складати, видавати, засвідчувати певні види документів, що підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти і який містить передбачені законодавством реквізити та відомості;
-представник клієнта - особа, яка на законних підставах має право вчиняти певні дії від імені клієнта.
Стосовно даного випадку, то позивачем та його представником були надані відповідачеві такі офіційні документи - Договір доручення та додаткова угода до нього про його пролонгацію та Довіреності, які були складені, видані, засвідчені з дотриманням визначених законодавством норм уповноваженою особою, якій законодавством надано право у зв`язку з її професійною чи службовою діяльністю складати, видавати, засвідчувати певні види документів, що підтверджували та посвідчували певні події, явища або факти і які містили передбачені законодавством реквізити та відомості - Акимовою А.О. - нотаріусом міста Москви, Російської Федерації, про що свідчить як самі довіреності, так і записи у відповідному нотаріальному реєстрі.
Відповідно до вимог ч.1 та п.6 ч.7 ст.22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну і серед іншого, до паспорта громадянина України для виїзду за кордон вноситься інформація щодо особи, як ім`я особи.
При цьому, вказаним Законом прямо передбачено, які саме документи, що посвідчують особу чи її спеціальний статус, не можуть бути використані на території України чи інших держав для укладення правочинів і паспорт громадянина України для виїзду за кордон серед таких не значиться.
Як відомо, відповідно до вимог ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права і за вказаною нормою, Конституція має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні їй відповідати.
Тобто, виходячи з принципу верховенства права зазначене означає, що люди, громадяни України, фізичні і юридичні особи здійснюють свої права за принципом - «дозволено все, що не заборонено законом», а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи та інші установи, що здійснюють свою діяльність на підставі чинного законодавства України, що регулює їх діяльність, здійснюють свої повноваження за принципом «дозволено лише те, що передбачено законом», оскільки, відповідно до вимог ст.19 Конституції вони повинні здійснювати свої повноваження в установлених цією Конституцією межах і відповідно до Конституції України та законів України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а знову ж таки, вони зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України.
Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №152 від 07.09.2014 року «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», визначений цією постановою Зразок бланка паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм не передбачає зазначення в цьому документі «по батькові». А відтак, з огляду на те, що довіреність на ім"я ОСОБА_2 видавалась позивачем на території іншої країни на підставі документу, який був виданий йому відповідним державним органом держави Україна у відповідності до вимог чинного законодавства і вказаний документ посвідчує особу позивача та підтверджує його громадянство, а так само - надає йому право на використання цього документу як на території України, так і на території інших держав для укладення правочинів, то видача позивачем довіреності на ім`я ОСОБА_2 на підставі цього документу, в якому не значилось «по батькові» позивача, а лише його прізвище та ім`я, є правомірною, а висновок відповідача про невідповідність виданої позивачем довіреності вимогам українського законодавства, суперечить цим вимогам і такий висновок відповідача суд знаходить юридично неспроможним, а його дії по неприйняттю довіреності від повіреного ОСОБА_2 та фактичне позбавлення права власності позивача на належні йому грошові кошти, що обліковуються на відкритому на ім`я позивача рахунку, суд визнає прямою дискримінацією позивача за місцем проживання та іншими ознаками.
Тобто, зазначений обов`язок банківських установ, в т.ч. і відповідача, приймати для ідентифікації та верифікації від клієнтів закордонні паспорти не став новим, регулятор просто додатково звернув на це увагу банківських установ.
Однак, відповідач, наведеного не врахував, з огляду на що, як вважає суд, він не мав права відмовляти ОСОБА_2 в прийнятті довіреності від ОСОБА_1 та чинити йому перепони, як повіреному, останнього.
Вказаний висновок суду підтверджується наступними доказами - так, в тексті вказаної довіреності, враховуючи попередні вищевказані зауваження працівника банку, позивачем були зазначені всі ті відомості, зауваження щодо яких були у відповідального працівника банку при наданні повіреним ОСОБА_1 попередньої довіреності.
Тобто, в цій довіреності № 77 АВ 8797199 були зазначені всі відомості про громадянство ОСОБА_1 , був вказаний документ, що посвідчував його особу в тій назві, як він іменується відповідно до чинного законодавства України, а саме - паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , що був виданий відповідним органом України 04.03.2014 року, був зазначений реєстраційний номер облікової картки позивача, як платника податків, а також - всі інші відомості, необхідні та достатні для його ідентифікації та верифікації.
Також, суд приходить до висновку, що конституційне право позивача на мирне володіння своїм майном - грошовими коштами, що обліковуються на рахунку Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» і сума яких станом на сьогодні перевищує 100000 гри., яка є значною для позивача було грубо порушено протиправними діями відповідача, оскільки належне йому майно у вигляді пенсії і в даний час перебуває у відповідача і він позбавлений можливості та передбаченого законом права розпорядитися вказаними коштами, а отже, в даному випадку, як вважає суд, мало місце втручання у майно в розумінні Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод і в контексті положень національного законодавства таке втручання було незаконним, оскільки таке втручання не переслідувало мети, спрямованої на задоволення інтересів суспільства і таке втручання у право власності було і є несправедливим, поза як відповідачем були порушені законні права та інтересами позивача та його фундаментальні права, як окремої особи, а саме, такі права, як: право власності, право мати представника і діяти через нього.
Тому, такі дії відповідача як:
1)неприйняття ним довіреності від представника позивач довіреності, що видавалась ним для здійснення ОСОБА_2 управління банківським рахунком, розміщеним в ПАТ «Державний ощадний банк України» і на якому обліковуються належні позивачеві грошові кошти;
2)ненадання ОСОБА_2 нової банківської картки, яка вже емітована банком взамін застарілої для тих же цілей;
3)фактичне чинення перепон представнику, а відтак - і позивачеві в обслуговуванні, а відтак - в доступі до належних йому грошових коштів та позбавлення його права власності, суд вважає протиправними і такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.
Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість будь-кому захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно вибирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист.

При цьому, суд також констатує, що Конституцією України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності, а також, нормами Основного Закону визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом і що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом, (статті 13, 41 Конституції України).

Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, а Рішення Європейського Суду з прав людини - джерелом права.

Правова позиція суду щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягає використанню національними судами України як джерело права.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції», зазначив, що володіння майном повинно бути законним за неодноразовими висновками того ж Суду мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати, в тому числі і пенсійні.

Також, суд вважає за необхідне відмітити, що відповідач не надав жодних доказів того, що право власності на грошові кошти, які належать позивачеві та обліковуються в банку, є незаконним чи суперечить загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.ст.316,317,319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеного майнового або немайнового права чи інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способам захисту, суд, на враховує те, що такий засіб (засоби) повинні бути ефективними з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки в §145 Рішенням від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v the United Kingdon » (заява №22414/93, [1996] ЕСНК. 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

А саме, у статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. При цьому, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що обраний позивачем способи захисту його порушених прав є обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне зобов`язати ПАТ «Державний ощадний банк України» () прийняти до виконання надану ОСОБА_2 довіреність №77 АВ 8797199 від 08.08.2018 року та видати повіреному - ОСОБА_2 оновлену банківську картку взамін раніше виданої банківської картки для здійснення ним управління банківським рахунком відритим на ім`я ОСОБА_1 .

В іншій частині позову необхідно відмовити у зв`язку з необгрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору при подачі цієї позовної заяви, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 704,80 гривень на користь держави.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 141, 259, 263 265 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" в особі філії територіально відокремленого безбалансового відділення №10007/0265 Запорізького обласного управління, треті особи: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, національний банк України про захист прав споживача банківських послуг, зобов`язання вичинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» () прийняти до виконання надану ОСОБА_2 довіреність №77 АВ 8797199 від 08.08.2018 року та видати повіреному - ОСОБА_2 оновлену банківську картку взамін раніше виданої банківської картки для здійснення ним управління банківським рахунком відритим на ім`я ОСОБА_1 .

Стягнути з Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» () судовий збір в розмірі 704 гривні 80 копійок в дохід держави.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А.В. Воробйов