ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2657/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди завданої майну фізичних або юридичних осіб
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря-Колесник О.Е., Мухатаєва Б.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Онопко В`ячеслава Сергійовича на рішення Московського районного суду м.Харкова від 26 лютого 2019 року, ухвалене в складі головуючого судді Майстренко О.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

03 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшукування шкоди, завданої внаслідок ДТП та просить стягнути з відповідача суму матеріальних збитків, яка складає 68299,30 гривен, витрати за проведення експертного дослідження в розмірі 1015,20 гривен, моральну шкоду в розмірі 3000 гривен та судові витрати в розмірі 2466 гривен.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 10.09.2017 року о 14 год. 10 хв. керувала транспортним засобом марки «SUZUKI GRAND VITARA», номерний знак НОМЕР_1 , на перехресті вул.Якіра та вул. Моісеївська у м. Харкові, відповідно до дорожньої обстановки не вірно вибрала безпечну швидкість руху, скоїла зіткнення з транспортним засобом марки «ВАЗ 21102», номерний знак НОМЕР_2 , від чого автомобілі отримали механічні пошкодження та було завдано матеріальну шкоду, чим порушила п. 12.1, та п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

Постановою Московського районного суду від 26.04.2018 року провадження у справі відносно ОСОБА_1 в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення.

Відповідно висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 14.06.2018 року № 230 вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «ВАЗ 21102», 2001 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 станом на дату ДТП 10.09.2017 року дорівнює його ринковій вартості та складає 68299,30 гривен. Крім того, позивач посилається на те, що внаслідок пошкодження автомобіля йому було завдано моральної шкоди, яка полягає: у душевних, моральних стражданнях та переживаннях, яких він зазнав у зв`язку зі знищенням та пошкодженням його майна; в порушенні цивільних прав, нормального ритму життя через неможливість повноцінно користуватися своїм автомобілем, організацією проведення ремонтних робіт. Моральну шкоду оцінює у розмірі 3000 гривен, також позивач поніс витрати за проведення експертного дослідження в розмірі 1015,20 гривен та судові витрати в розмірі 2466 гривен.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав позовні вимоги необґрунтованими та таким ,що не підлягають задоволенню.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшукування шкоди, завданої внаслідок ДТП- задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 суму матеріальних збитків, яка складає 68299,30 гривен, витрати за проведення експертного дослідження в розмірі 1015,20 гривен, моральну шкоду в розмірі 3000 гривен та судові витрати в розмірі 2466 гривен.

В апеляційній скарзі адвокат Онопко В.С. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зазначив, що під час розгляду справи була судова практика, відповідно до якої під час закриття провадження у справах про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП вина особи не встановлюється.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, що під час виникнення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність товариства була застрахована у ПрАТ «Європейський страховий союз»; що питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та в разі її відсутності шкода підлягає відшкодування страховиком; що право особи, яка заподіяла шкоду, звернутись з вимогою у порядку регресу до страховика та механізм компенсації витрат не передбачений жодним нормативно-правовим актом; що матеріальна шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, має бути компенсована саме страховою компанією, а не відповідачем.

Послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Судом на підставі постанови Московського районного суду м. Харкова від 26.04.2018 року по справі № 643/13929/17 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП, встановлено, що ОСОБА_1 10.09.2017 року о 14 год. 10 хв. керувала транспортним засобом марки «SUZUKI GRAND VITARA», номерний знак НОМЕР_1 . На перехресті вул. Якіра та вул. Моісеївська у м. Харкові, відповідно до дорожньої обстановки не вірно вибрала безпечну швидкість руху, скоїла зіткнення з транспортним засобом марки «ВАЗ 21102», номерний знак НОМЕР_2 , від чого автомобілі отримали механічні пошкодження та було завдано матеріальну шкоду, чим порушила п. 12.1, та п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

Вказаною постановою Московського районного суду від 26.04.2018 року провадження у справі відносно ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення було закрито, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення. Вказана постанова є чинною на день розгляду цієї цивільної справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тому вищевказані обставини, які були встановлені постановою суду про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, мають преюдиціальне значення по цій справі.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що відповідач не винна у скоєнні ДТП, в яких вона послалася на письмовий документ: висновки судової автотехнічної експертизи № 1609 від 12.12.2018, яка була проведена при розгляді вищевказаної адміністративної справи (а.с. 43-52). Висновки експерта про те, що у дорожно-транспорній ситуації дії водія автомобіля ВАЗ-21102 ОСОБА_3 не відповідали вимогам п.п. 8.7.3 «е», 8.10. та 16.3 Правил дорожнього руху України та знаходились з технічної точки зору у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, ґрунтуються лише на припущенні, що пояснення водія автомобіля Suzuki Grand Vitara ОСОБА_1 стосовно механізму ДТП відповідають дійним обставинам справи. (а.с. 43-52). Однак у справі відсутні належні, допустимі та достатні докази, які підтверджують версію цих подій, яку виклала експерту відповідач ОСОБА_1 . Оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів відхиляє ці доводи скарги, за їх недоведеності.

При цьому за висновками експерта - автотехніка, виходячи з пояснень водія автомобіля ВАЗ - 21102 ОСОБА_3 в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля Suzuki Grand Vitara ОСОБА_1 повинна була діяти у відповідності до вимог п.п. 8.7.3 «е», 8.10 та 16.3 Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість уникнути зіткнення з автомобілем ВАЗ-21102 для водія автомобіля Suzuki Grand Vitara ОСОБА_1 визначалася шляхом виконання нею вимог п.п. 8.7.3 «е», 8.10 та 16.3 Правил дорожнього руху України.

В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля Suzuki Grand Vitara ОСОБА_1 не відповідали вимогам п.п. 8.7.3 «е», 8.10 та 16.3 Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля ВАЗ-21102 ОСОБА_3 , повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

При цьому експерт-автотехнік встановив, що пояснення водія ОСОБА_1 та водія ОСОБА_3 різняться в частині сигналу світлофору, ввімкненого при русі транспортних засобів через перехрестя вул. Тюрінської (вул. Якіра) та вул. Моїсеївської. Тому встановити, на який сигнал світлофора рухалися транспортні засоби при виїзді на перехрестя, експертним шляхом неможливо. Це можливо встановити лише при наявності відеозапису механізму розвитку даної ДТП з фіксацією перехрестя та світлофорних об`єктів на ньому. Оскільки в наданих експерту на дослідження матеріалах адміністративної справи відсутній такий відеозапис, тому встановити, на який сигнал світлофора рухався водій автомобіля Suzuki Grand Vitara ОСОБА_1 та водій автомобіля ВАЗ -21102 під ОСОБА_3 при виїзді на перехрестя, з технічної точки зору неможливо (а.с. 47).

За відсутності в матеріалах справи належних, допустимих і достатніх доказів щодо світлофорної обстановки, які відповідно до змісту ст.ст. 12, 81 ЦПК України мають надавати до суду сторони, колегія суддів не бере до уваги вищевказаний письмовий документ, який ґрунтується по суті лише на контраверсійних припущеннях стосовно механізму скоєння ДТП, а бере до уваги вищевказану чинну постанову Московського районного суду м. Харкова від 26.04.2018 року по справі № 643/13929/17, якою встановлені не спростовані преюдиціальні обставини про те, що відповідачка ОСОБА_1 відповідно до дорожньої обстановки не вірно вибрала безпечну швидкість руху, скоїла зіткнення з транспортним засобом позивача марки ВАЗ-21102, від чого автомобілі отримали механічні ушкодження та було завдано матеріальну шкоду, чим порушила п.п. 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху (а.с. 6).

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги, що згідно висновку експерта-автотоварознавця № 230 від 14.06.2018 пошкоджений в результаті ДТП 10.09.2017 року автомобіль позивача марки ВАЗ 21102, 2011 року випуску, який експлуатувався більше 16 років, на день ДТП має ринкову вартість 68299,30 грн, а відновлювальний ремонт цього авто коштує 78849,52 грн., тобто дорожче визначеної на день ДТП вартості авто до його ушкодження на 10 550,22 грн, що є економічно недоцільним?.

Представник позивача пояснив, що вказане авто позивача на день розгляду апеляційної скарги не відремонтоване, зберігається у позивача у гаражу.

Обмежившись при визначені матеріального збитку, завданого позивачу - власнику ушкодженого автомобіля ВАЗ лише його ринковою вартістю на день ДТП в сумі 68299,30 грн., суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). У даному випадку не відбулося повного знищення автомобіля до такого рівня, що він нічого не вартує, то відповідно до ст. 22 ЦК України реальні збитки для позивача складають ринкову вартість автомобіля на день ДТП до його ушкодження за мінусом вартості залишків ушкодженого автомобіля. Оскільки представник позивача за змістом його позову заперечує тотальне знищення автомобіля позивача, то відповідно до змісту ст. 22 ЦК України після отримання позивачем відшкодування ринкової вартості ушкодженого автомобіля, він має повернути особі, яка зобов`язана судом відшкодувати позивачу завдану майнову шкоду, тобто відповідачу, залишки ушкодженого автомобіля.

З огляду на це колегія суддів не бере до уваги правову позицію, яка висловлена з цього питання у п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2014 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», де було роз`яснено судам, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. При цьому колегія суддів вважає за необхідне застосувати правову позицію, що узгоджується зі змістом ст. 22 ЦК України щодо змісту реальних збитків, та яка була висловлена у п. 14 вказаної постанови Пленуму: ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Тому оскаржене рішення в цій частині порядку відшкодування майнової шкоди необхідно змінити та доповнити резолютивну частину рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року реченням наступного змісту: зобов`язати ОСОБА_2 після отримання з ОСОБА_1 відшкодування матеріальних збитків в сумі 68299,30 грн. передати їй залишки пошкодженого автомобіля марки «ВАЗ 21102» номерний знак НОМЕР_2 .

Що стосується доводів скарги щодо субсидіарної відповідальності страхової компанії за завдану шкоду, що передбачено страховим полісом та нормою ст. 1194 ЦК України, то колегія суддів відхиляє ці доводи скарги і вважає, що суд правильно визначив належно відповідача у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

На підтвердження доводів скарги щодо страхування своєї цивільної відповідальності апелянт надала до суду апеляційної інстанції копію полісу страхування № АК /6629213, укладеного ОСОБА_1 з ПрАТ «Європейський страховий союз», повідомлення від 11 вересня 2017 року, подане нею до страхової компанії про ДТП відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземно-транспортних засобів» про скоєння ДТП (а.с. 140-142).

Сторони визнали, що позивач був поінформований в день ДТП про те, що цивільна відповідальність відповідача була застрахована, йому було надано відповідну інформацію про страхову компанію, відповідач зверталася до страхової компанії із вищевказаною заявою про страховий випадок, однак ніякої відповіді не отримала. Позивач безуспішно намагався зв`язатися із вищевказаною компанією страховою компанією відповідача. По інформації із МТБУ, вказана страхова компанія перебуває у стані ліквідації. Відповідач з цього приводу вчасно не надав відповідних заперечень проти позову в суді першої інстанції, як це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 191 ЦПК України, та - доказів на їх підтвердження, що є його процесуальним обов`язком згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України. Таку поведінку відповідача, який був представлений в суді першої інстанції адвокатом і тому був обізнаний зі своїми права та обов`язками, суд апеляційної інстанції розцінює, як спрямовану на притримання доказів, що суперечать завданню цивільного судочинства, визначеному у ст. 2 ЦПК України, і за своїм змістом є зловживання процесуальним правом. Тому відповідно до ст. 44 ЦПК України колегія суддів не приймає до уваги надані відповідачем вищевказані докази стосовно страхування її цивільної відповідальності. З урахуванням процесуальної поведінки позивача, який також не зазначив цих обставини у доводах свого позову, у даному випадку виключає підстави для застосування ст. 1194 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З урахуванням встановленого, матеріальна шкода позивачу була завдана саме внаслідок порушення Правил дорожнього руху відповідачем, вина якого правильно встановлена судом на підставі чинної постанови Московського районного суду, яка не була оскаржена відповідачем, а стосовно позивача протокол про порушення правил дорожнього руху не складався, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув завдану позивачу майнову шкоду за рахунок відповідача.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням вказаної норми ст. 22 ЦК України, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює оскаржене рішення суду та частково задовольняє апеляційну скаргу.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Онопко В`ячеслава Сергійовича - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року -змінити.

Доповнити резолютивну частини рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року реченням наступного змісту.

Зобов`язати ОСОБА_2 після отримання з ОСОБА_1 відшкодування матеріальних збитків в сумі 68299,30 грн. передати їй залишки пошкодженого автомобіля марки «ВАЗ 21102» номерний знак НОМЕР_2 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді

П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.