Справа № 490/4184/17 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/812/1743/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2017 року, постановлену під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні цього ж суду, про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Держгеокадастру України, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Відділу Держгеокадастру в Новоодеському районі Миколаївської області, Новоодеської міської ради про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держгеокадастру України, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Відділу Держгеокадастру в Новоодеському районі Миколаївської області, Новоодеської міської ради про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої протиправним рішенням органу державної влади.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст.ст. 119, 120 ЦПК України (в редакції чинній на час вчинення процесуальної дії), оскільки позовна заява не містить ціни позову щодо вимог майнового характеру та заявнику надано строк протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених недоліків шляхом надання уточненої позовної заяви

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі ст. 121 ЦПК України (в редакції чинній на час вчинення процесуальної дії).

Повертаючи позовну заяву місцевий суд виходив із того, що вимоги викладені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, позивачем не виконанні. Так підставою для залишення позову без руху була невідповідність позовної заяви вимогам ст. 119 ЦПК України (в редакції чинній на час вчинення процесуальної дії) та позовних вимог ст. 16 ЦК України. Зазначена відповідність позивачем не була усунена.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та незаконність оскарженої ухвали, просила ухвалу суду скасувати та зобов`язати Центральний районний суд м. Миколаєва розглянути позовну заяву, яку повернуто як неподану.

При цьому скаржник посилалася на те, що на виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2017 року про залишення її позовної заяви без руху, нею до суду було направлено заяву, в якій, посилаючись на п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», вона зазначила, що звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої протиправною дією органу влади.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у даній справі (провадження № 61-31361св18), яка є обов`язковою до виконання, Верховний Суд також вказав про те, що позивач звільнена від сплати судового збору на всіх стадіях розгляду справи, відтак оскаржувана ухвала не може вважатися ні законною, ні обґрунтованою.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини, коли позивач не зазначає суми відшкодування, а просить суд визначити її на засадах справедливості, тобто не вказує розмір шкоди це не є перешкодою для вирішення таких справ, у зв`язку з чим позовні заяви про відшкодування шкоди, завданої протиправною дією, рішенням органу державної влади, суд розглядає незалежно від розміру вказаної суми шкоди та яка відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадовців, службових осіб цих органів (ст. 1175 ЦК України). Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Отже, відшкодування шкоди, завданої протиправною дією органу державної влади, який здійснює покладені на нього функції від імені держави та в інтересах держави, покладається на державу та є мірою відповідальності держави за свою діяльність (ст. 3 Конституції України), тому що головний принцип діяльності держави: права і свободи людини та їх гарантії, а тому позов щодо відшкодування шкоди, завданої протиправною дією органу державної влади розглядається в суді без справляння судового збору позивачем (п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір»).

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявнику) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява містить недоліки, які перешкоджають призначенню її до розгляду.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов до них з порушенням норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 17 травня 2017 року позивач звернулася з вказаним позовом до суду.

19 травня 2017 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, оскільки дійшов висновку, що заява не містить ціни позову щодо вимог майнового характеру.

Між тим, суд в своїй ухвалі про залишення позовної заяви без руху не визначив конкретно, що саме треба зробити позивачу, щоб усунути перелічені недоліки, а саме: звернутися з новою позовною заявою, де зазначити ціну позову або уточнити позовні вимоги щодо розміру майнової шкоди, надати письмові пояснення та інше.

12 червня 2017 року позивач, сприйнявши вимогу про зазначення ціни позову як зобов`язання сплатити судовий збір за подачу позову, на виконання ухвали суду надала письмову заяву, де надала пояснення щодо звільнення її від сплати судового збору.

Повертаючи позовну заяву, суд в ухвалі зазначив, що надана позивачем заява не усуває відповідність позовної заяви вимогам ст. 119 ЦПК України в редакції 2004 року, а тому вказані недоліки позовної заяви не були усунуті позивачем та перешкоджають суду відкрити провадження у справі.

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів. При цьому позивач сам обирає способи захисту своїх прав та інтересів та звертається до суду з позовом до конкретної особи відповідача, який, на думку позивача, порушує його права та інтереси.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України в редакції 2004 року).

Частина 1 ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини також гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Отже, цей пункт втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» 2002 рік).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що районний суд не зазначив з достатньою ясністю підстави, на яких грунтується його рішення про залишення позовної заяви без руху, а в подальшому її повернення без надання будь-якої оцінки наданої позивачем на усунення недоліків заяви. При цьому суд обмежився тільки посиланням на норми, що не може вважатися належною мотивацією висновків суду та позбавляє можливості позивача бути почутим в розумінні ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Більш того, судом не враховані правила ч. 6 ст. 130 ЦПК України в редакції 2004 року, за якими на стадії попереднього засідання суд має змогу, зокрема, уточнити позовні вимоги, та ухвалити відповідне рішення з приводу заявлених клопотань. Аналогічні питання вирішуються і під час підготовчого провадження відповідно до ч. 1 ст.189 ЦПК України в діючий редакції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що подана заява підлягає поверненню скаржнику.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України у разі порушення судом норм процесуального права, ухвала суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ураховуючи, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та порушує права заявника на гарантії захисту у суді своїх інтересів, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2017 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2019 року