№ 22-ц/812/924/19
Справа № 488/2804/17
Провадження № 22-ц/812/918/19
№ 22-ц/812/924/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж. М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

за участі прокурора - Цвікілевич Н.В.,

представника Миколаївської ОДА - Михайленко Г.В.,

представника відповідача - Киричука ОСОБА_1 В.,

представника третьої особи - ОСОБА_2 В ОСОБА_3 В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційні скарги

першого заступника прокурора Миколаївської області та

ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2019 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лазаревою Г.М., вступна та резолютивна частини проголошені цього ж дня, дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави, в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Державне підприємство "Миколаївське лісове господарство", виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акту, скасування запису в державному реєстрі, витребування земельної ділянки у придатному для використання стані,-

В С Т А Н О В И В

01 серпня 2017 року виконуючий обов`язків керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації ( далі Миколаївська ОДА) до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державне підприємство "Миколаївське лісове господарство"( далі - ДП «Миколаївське лісове господарство»), про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акту, скасування запису в державному реєстрі, витребування земельної ділянки у придатному для використання стані.

В обґрунтування позову зазначав, що п.7 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 20/47 від 20 грудня 2007 року ОСОБА_5 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв. м. за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство" з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Пунктами 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 23/44 від 25 квітня 2008 року погоджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м., зарахувавши її до земель громадської та житлової забудови, за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство", для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 та надано її у власність ОСОБА_5 .

В подальшому, на підставі вищевказаних рішень Миколаївської міської ради та постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2018 року, ОСОБА_5 видано державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0033, серії ЯЗ № 138416 від 22 жовтня 2008 року.

23 листопада 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, про що до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис №7759863 про набуття останнім права власності на земельну ділянку.

Виконуючий обов`язків керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 у позові вказував, що земельна ділянка отримана з порушенням вимог чинного земельного та лісового законодавства, оскільки відносилася до земель державної власності лісогосподарського призначення, з користування ДП «Миколаївське лісове господарство» не вилучалася, передача її у власність належним чином не погоджувалася, будівництво на спірній земельній ділянці житлового будинку проведено з порушенням норм законодавства.

Також зазначав, що про порушення прав держави прокурору та позивачу стало відомо у січні 2016 року.

Враховуючи вищенаведене просив визнати незаконним та скасувати пункти 8, 8.2 рішення Миколаївської міської ради №23/44 від 25 квітня 2008 року, яким погоджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним виданий ОСОБА_5 державний акт про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 з кадастровим №:05:001: НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 , який зареєстровано 22 жовтня 2008 року Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі № 2; скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №16007473 від 18 серпня 2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації вищезазначену земельну ділянку з кадастровим №:05:001: НОМЕР_1 у придатному для використання стані шляхом знесення розташованого на ній об`єкту нерухомості - житлового будинку.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано п. п. 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 23/44 від 25 квітня 2008 року; визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 138416, який був виданий ОСОБА_5 22 жовтня 2008 року, та зареєстрований Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 72; скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 16007473 від 18.08.2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку у власність ОСОБА_5 була виділена із порушення норм земельного законодавства, а тому наявні підстави для визнання незаконними пунктів рішення міської ради про виділення йому земельної ділянки у власність, а також визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Що ж стосується вимог прокурора про знесення, розташованого на спірній земельній ділянці житлового будинку, суд вважав їх безпідставними, тому що на його думку не встановлено порушення ОСОБА_4 прав позивача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості, прокурор подав апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що під час ухвалення оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначив, що спірне майно вибуло з володіння позивача без його волі, а тому відповідно до положень п.3 ч.1 ст.388 ЦК України має бути витребувано у ОСОБА_4 на користь Миколаївської ОДА у придатному для використання стані шляхом знесення розташованого на ньому об`єкту нерухомості - житлового будинку.

Просив рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2019 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення вказаної вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вважає рішення суду першої інстанції в задоволеній частині незаконним та необґрунтованим, таким, що порушує норми матеріального права, висновки суду щодо застосування позовної давності не відповідають обставинам справи, чим порушують права відповідача, а тому підлягає скасуванню у повному обсязі за пропуском позовної давності.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що Миколаївській ОДА було відомо про наявність такого рішення Миколаївської міської ради з моменту його прийняття, оскільки таке було оприлюднене в засобах масової інформації та на офіційному сайті Миколаївської міської ради. Крім того, листом розсилання 1 примірник рішення надіслано до управління охорони навколишнього середовища Миколаївської ОДА 21 травня 2008 року. Прокурору було відомо по оскаржуване рішення ще з 2014 року, оскільки розпочато кримінальне провадження за фактом передачі у приватну власність громадянам земельної ділянки державного лісового фонду. А тому, на його думку, висновок суду про відсутність підстав для застосування позовної давності є невірним.

У суді апеляційної інстанції прокурор підтримала подану апеляційну скаргу, у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_4 просила відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 його представник ОСОБА_6 у суді апеляційної інстанції підтримав, просив про її задоволення. Апеляційну скаргу прокурора просив залишити без задоволення.

Представник Миколаївської ОДА, третьої особи ДП «Миколаївське лісове господарство» у суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу прокурора, у задоволені апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Від його представника ОСОБА_7 до суду надійшла заява в якій останній просив задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_4 та відмовити у задоволені апеляційної скарзі прокурора, розгляд справи проводити без його участі та участі ОСОБА_5 .

Миколаївська міська рада, третя особа-виконавчий комітет Миколаївської міської ради про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Справу розглянуто за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, що відповідає вимогам ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення виходячи з наступного.

Пункт 5 розділу 8 Прикінцеві положення Лісового кодексу України (далі - ЛК України) передбачає, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно з ст.ст.116, 141 ЗК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.

Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства (ч.4 ст.20 ЗК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Стаття 149 ЗК України передбачає, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (ч.4 ст.84 ЗК України).

Відповідно до ст.31 Лісового кодексу України та ст.21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» до повноважень обласної державної адміністрації у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі, передачу у власність, в постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припинення права користування ними.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок тощо (ст.21 ЗК України).

Згідно з ст.9 та ч.4 ст.35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Позитивні висновки державної експертизи щодо об`єктів обов`язкової державної експертизи є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування, відкриття фінансування робіт з реалізації заходів, передбачених відповідною документацією.

Стаття 152 ЗК України регламентує, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, серед іншого, здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 роз`яснює, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Згідно з нормами статей 20, 21 ЛК України лише тимчасові лісокористувачі за погодженням із власниками лісів, постійними лісокористувачами в установленому порядку мають право зводити тимчасові будівлі і споруди, необхідні для ведення господарської діяльності.

Відповідно до пунктів 5.1, 5.2, 10.1, 10.4, 10.5 Державних будівельних норм 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, при плануванні і забудові населених місць слід виділяти ландшафтно-рекреаційні території із забороною на них господарського та іншого будівництва, що перешкоджає використанню даних зон за їх прямим призначенням. Розміщення будинків, споруд і комунікацій не допускається: на землях зелених зон міст, включаючи землі міських лісів, якщо об`єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства.

Ліси зелених зон міст, міські та курортні ліси, які відносяться до лісів 1 групи, повинні бути використані у рекреаційних, санітарно-гігієнічних і оздоровчих цілях. У заболочених лісах на території поселень і приміських зон треба передбачати гідролісомеліоративні заходи відповідно до нормативів.

Вилучення під забудову земель Держлісфонду (перехід лісових площ у нелісові) допускається як виняток і тільки у встановленому законом порядку.

Розміщення забудови на землях Держлісфонду треба проводити на ділянках, не вкритих лісом або зайнятих чагарником і малоцінними насадженнями.

У міських і сільських поселеннях слід передбачати, як правило, безперервну систему озеленених територій та інших відкритих просторів, які у поєднанні із заміськими повинні формувати комплексну зелену зону. Зовнішні межі комплексної зеленої зони треба проводити по межах землекористувань, природних рубежах, транспортних магістралях. При функціональному зонуванні комплексної зеленої зони (території забудови, міста, зеленої зони) треба виділяти: озеленені території загального користування; озеленені території обмеженого користування і озеленені території спеціального призначення.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що пунктом 7 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 20/47 від 20 грудня 2007 року ОСОБА_5 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство" з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_3 , з присвоєнням окремої адреси (т.1 а.с.24).

Пунктами 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 23/44 від 25 квітня 2008 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 1000 кв.м., за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство", для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.22).

22 жовтня 2008 року ОСОБА_5 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0033 серії ЯЗ № 138416 (т.1 а.с.33).

Зі змісту листа Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 19 серпня 2016 р. вбачається, що вказана земельна ділянка на момент прийняття вищезазначеного рішення Миколаївської міської ради належала до озеленених територій - ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення, територія зелених насаджень загального користування (т.1 а.с.26).

Згідно з листом виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 05 липня 2017 р. спірна земельна ділянка із кадастровим номером :05:001:0033 у період з 01 січня 2008 року по 01 січня 2009 року належала до земель державного лісового фонду квартал 43 вид. 6 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» (т. 1 а.с.27,28).

Із листа Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 15 лютого 2016 р. за №43 та №138 вбачається, що спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду постійного користування ДП «Миколаївський лісгосп» і відповідно до матеріалів лісовпорядкування була розміщена у кварталі №43 виділу №6 урочища «Жовтневе» Миколаївського лісництва. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для розгляду та погодження не надавався. Лісгосп від права постійного користування спірною земельною ділянкою не відмовлявся. Він тільки надавав погодження на можливий відвід земельної ділянки за умови не порушення чинного законодавства (т. 1 а.с.29, 30).

Згідно до листа Миколаївської обласної державної адміністрації, протягом 2005-2008 років адміністрацією не розглядалися питання щодо вилучення спірної земельної ділянки. Крім того, станом на 16 лютого 2016 року у облдержадміністрації відсутня інформація щодо фактів вилучення земельної ділянки та її незаконного відчуження (а.с.37).

Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 23 листопада 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу даної земельної ділянки (т.1 а.с.35, 36).

За інформацією Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 01 вересня 2016 року, ОСОБА_4 16 лютого 2016 року подав декларацію про готовність об`єкту до експлуатації МК №94 Індивідуальний житловий будинок (дві черги будівництва) за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.41).

З протоколу огляду місця події слідчого СВ Корабельного РВП ГУНП в Миколаївській області від 04 липня 2017 року вбачається, що на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 знаходиться двоповерховий житловий АДРЕСА_4 , земельна ділянка огороджена металевим парканом (т.1 а.с.38).

18 серпня 2016 року номер запису 16007473 приватним нотаріусом Демченко Т.М. на підставі технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданий 04 лютого 2015 року ТОВ «Бюро Генерального Планування», декларації про готовність об`єкта до експлуатації МК №4 від 16 лютого 2015 року, зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 419.6 кв.м., житловою площею 145,2 кв.м., басейн №4 за ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.119).

Встановивши, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду, її вилучення у ДП «Миколаївський лісгосп» з метою передачі її у власність ОСОБА_5 , а потім у власність ОСОБА_4 в порядку, передбаченому ст. 31 ЛК України не проводилося, Миколаївська міська рада не мала повноважень на розпорядження цим майном, у зв`язку з чим це майно вибуло з володіння власника поза його волею, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порушене право державної власності підлягає захисту шляхом визнання незаконними та скасування пунктів рішення міської ради щодо передачі цієї земельної ділянки, а також визнання недійсним державного акту на право власності на землю.

Разом з тим колегія суддів не погоджує з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації вищевказаної земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення розташованого на ньому об`єкту нерухомості - житлового будинку.

Вказане відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення суду у цій частині.

Наявні у матеріалах справи докази доводять, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0033 по АДРЕСА_1 вибула з володіння держави в особі Миколаївської ОДА не з її волі іншим шляхом.

Отже, наявні правові підстави для її витребування у останнього набувача.

Оскільки до порушення прав держави на вказану земельну ділянку вона не була забудована, то відповідно до ст.152 ЗК України повинен бути застосований спосіб захисту цивільного права у вигляді відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, а саме шляхом знесення розташованого на спірній земельній ділянці житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та паркану .

Вказане не буде порушенням прав ОСОБА_4 на мирне володіння майном згідно з ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у даному випадку втручання держави в право особи на мирне володіння майном є правомірним.

Зі зміст ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява№ 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:

Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. У цій справі - не тільки прокурора, Миколаївської ОДА та Миколаївської міської ради, але й ОСОБА_4

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3 ст.388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (ч.1-3 ст.388 ЦК України).

Суд першої інстанції встановив, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, який набув земельну ділянку на підставі договору купівлі - продажу укладеним між ним та ОСОБА_5 , останній отримав її на підставі оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради.

Отже, повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, не погіршені екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч.1 ст.13, ч.7 ст.41, ч.1 ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (ст. 18, 19, п. «а» ч.1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст.14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Вищенаведене узгоджується з висновком викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

З огляду на викладене загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації переважає приватний інтерес ОСОБА_4 у збереженні права на земельну ділянку.

Отже, колегія суддів вважає, що витребування земельної ділянки не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи ч.3 і ч.4 ст.390 ЦК України, ОСОБА_4 не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог щодо витребування земельної ділянки слід скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги позивача.

За такого апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині в силу п. ч.1 ст.376 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового про задоволення цих вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки подані апеляційні скарги не містять мотивів та доводів щодо не згоди з ним в частині задоволених вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 про застосування позовної давності необхідно зазначити таке.

Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Тобто, обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності.

Зазначений правовий висновок, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , заявив у суді першої інстанції про сплив позовної давності до всіх вимог (т.1, а. с. 66-67).

Миколаївська міська рада у судове засідання свого представника не направила. Ухвалами Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 серпня та 02 серпня 2018 року явка представника Миколаївської міської ради визнана обов`язковою. (т.1 а с. 105,106).

Колегія суддів звертає увагу на те, що для цілей застосування ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (ч.1 ст. 30 ЦПК України у редакції 2004 р.; ч.1 ст.48 ЦПК України у редакції 2017 р.); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності( Постанова Верховного Суду у справі№183/1617/16).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Прокурор у цій справі 01 серпня 2017 року пред`явив чотири позовні вимоги:

- визнання незаконним та скасування п.8, п.8.2 рішення Миколаївської міської ради №23/44 від 25 квітня 2008 року, яким погоджено проект землеустрою та надання у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_1 ;

- визнання недійсним виданого ОСОБА_5 державного акту про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , з кадастровим № НОМЕР_3 :05:001: НОМЕР_1 , серії НОМЕР_4 № НОМЕР_5 , який зареєстровано 22 жовтня 2008 року Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі № 2;

- скасування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №16007473 від 18 серпня 2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ;

- витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації вищезазначену земельну ділянку з кадастровим №:05:001: НОМЕР_1 у придатному для використання стані шляхом знесення розташованого на ній об`єкту нерухомості - житлового будинку.

Отже, перша вимога звернута до Миколаївської міської ради, друга до ОСОБА_5 , а дві інші вимоги - до ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор не пропустив позовну давність .

Зважаючи на обставини справи, колегія суддів констатує, що Миколаївська ОДА дізналася про порушення права на земельну ділянку лише у січні 2016 році, коли прокурор листом повідомив її про відповідні порушення (лист від 16 лютого 2016 року №314/0/05-47/3-16 ) (т.1 а. с.37,38) і саме з цього часу слід відраховувати позовну давність. Доказів того, що Миколаївська ОДА могла дізнатися про порушення свого права у 2014 році відповідачем не надано.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 скористався своїм право та заявив у суді першої інстанції про сплив позовної давності щодо всіх позовних вимог, тоді як Миколаївська міська рада та ОСОБА_5 з такими заявами не зверталися, оскільки справу розглянуто без їх участі.

Отже, з огляду на наведені вище висновки, суд першої інстанції не мав підстав вирішувати питання стосовно застосування приписів про позовну давністю до вимог, заявлених до Миколаївської міської ради та ОСОБА_5 .

За такого доводи відповідача ОСОБА_4 про обізнаність Миколаївської ОДА про прийняте Миколаївською міською радою оскаржуване рішення, оскільки його було опубліковано в засобах масової інформації та на офіційному сайті ради, направлення радою листом розсилки одного примірника рішення управлінню охорони навколишнього природного середовища Миколаївської ОДА, не заслуговують на увагу.

Що ж до інших заявлених вимог, які стосується безпосередньо ОСОБА_4 , то з врахуванням вищенаведених обставин - обізнаності Миколаївської ОДА про вибуття спірної земельної ділянки з власності держави у січні 2016 року та часу звернення до суду з даним позовом 01 серпня 2017 року, позовна давність позивачем не пропущена.

Більш того, як вбачається із матеріалів справи, придбавши за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 23 листопада 2012 року у ОСОБА_5 спірну земельну ділянку, своє право на це майно ОСОБА_4 зареєстрував у державному реєстрі речових прав лише 17 листопада 2014 року (т.1 а.с.35-36). Право власності на побудований житловий будинок зареєстровано 18 серпня 2016 року.

Інших доводів пропуску позивачем позовної давності щодо вимог пред`явлених до нього ( ОСОБА_4 ), апеляційна скарга не містить. Як і не містить доводів щодо спростування та незгоди з висновками суду першої інстанції про незаконність рішення ради та державного акту на право власності на землю.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги Прокуратури Миколаївської області на користь останньої з ОСОБА_4 належить стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 4929,98 грн.

Керуючись ст. ст. 367,368,374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги щодо витребування земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення розташованого на ньому об`єкту нерухомості - житлового будинку, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави, в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Державне підприємство "Миколаївське лісове господарство", виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про витребування земельної ділянки у придатному для використання стані - задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ) у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 1000 кв.м., кадастровий номер :05:001:0033, розташовану по АДРЕСА_1 , у придатному для використання стані шляхом знесення за рахунок ОСОБА_4 , розташованого на цій земельній ділянці житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Прокуратури Миколаївської області судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 4929 (чотири тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять) грн. 98 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.