Номер провадження 2-з/495/137/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 рокум. Білгород-Дністровський

Суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Мишко В.В., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебуває цивільна справа № 495/10347/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було надіслано запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо доступу до персональних даних ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26.11.2019 року надійшла заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Так, позивач просить суд накласти арешт на 47/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказану заяву, позивач обґрунтовує тим, що 21 серпня 2018 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики за яким ним надано відповідачу в борг грошові кошти у розмірі 6600 (шість тисяч шістсот) доларів США. На підтвердження виникнення боргових зобов`язань відповідачем подано розписку про отримання грошових коштів в розмірі 6600 (шість тисяч шістсот) доларів США, які він зобов`язаний повернути в строк не пізніше 31 грудня 2018 року в повному обсязі.

Разом з цим, позивач зазначає, що згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21 листопада 2019 року №189666032 (сторінка №8) відповідачу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить на праві власності 47/2000 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим, позивач вважає, що відсутність обмеження на відчуження спірного майна дає відповідачу можливість відчужити майно іншій особі з метою уникнення виконання рішення суду, що може утруднити виконання майбутнього рішення суду, у разі задоволення позовних вимог.

Таким чином, позивач просить накласти арешт на 47/2000 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які належать відповідачу на праві власності, з метою можливості погашення виниклої заборгованості при виконанні судового рішення, шляхом звернення стягнення на майно.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї документи, встановивши обставини, у зв`язку з якими позивач просить вжити заходи забезпечення позову, суд приходить до наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Відповідно до п.1-3 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; інше.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Метою забезпечення позову є збереження матеріального об`єкта спору до вирішення справи в суді.

Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року по справі №6-605цс16 зроблено висновок, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Однак, як вбачається із заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, він просить накласти арешт на 47/2000 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які належать відповідачу на праві власності, але не наводить та не підтверджує належними доказами, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Також, з наявних матеріалів поданої заяви не можливо пересвідчитися, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

В порушення пунктів 3,7 ч. 1 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України, пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заявником:

- не визначено належним чином та не підтверджено будь-якими доказами обґрунтування необхідності виду забезпечення позову, який належить застосувати;

- не наведено інших (взагалі будь-яких) відомостей, потрібних для забезпечення позову;

- не подано жодних доказів на підтвердження своїх вимог, які б свідчили, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, на момент розгляду даної заяви про забезпечення позову, суд не вбачає підстав вважати 47/2000 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 спірним майном, як зазначає позивач, так як позовні вимоги стосуються повернення заборгованості за договором позики, а вказане нерухоме майно не має відношення до існуючих позовних вимог та не пов`язане з предметом спору.

У відповідності до ч. 6 ст.153 ЦПК України, про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши заяву в межах заявлених вимог та наданих доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1 , у зв`язку з чим його заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись статтями 149, 150, 151, 153 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15 денний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя В.В. Мишко