Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 754/5947/15-ц

провадження № 61-4888св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (за первісним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідачі (за первісним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , позивач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , відповідачі (за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року у складі судді Журавської О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ«Альфа-Банк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний

договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 84 000 дол. США зі сплатою 9,5 % річних з кінцевим строком повернення

до 19 лютого 2038 року включно.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») 25 травня 2012 року був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого до нового кредитора перейшло право вимоги за вищевказаними кредитними зобов`язаннями.

Крім того, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» 15 червня 2012 року був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за спірними кредитним договором та договором поруки.

Згідно з указаними договорами відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 19 лютого 2008 року, укладеним між

ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1

Всупереч умовам кредитного договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконала, у результаті чого станом на 01 квітня 2015 року утворилася заборгованість перед кредитором у розмірі

720 519,59 грн, з яких: 694 704,78 грн - заборгованість за кредитом; 23 988,65 грн - заборгованість зі сплати відсотків; 1 826,16 грн - пеня.

На підставі викладеного ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 720 519,59 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Сведбанк», треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус Київського МНО)

Голубнича О. В., про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії, тому ВАТ «Сведбанк» не мав права здійснювати операції в іноземній валюті та укладати даний кредитний договір в іноземній валюті. Відповідно й договір іпотеки, який є похідним від кредитного договору також має бути визнаний недійсним.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними кредитний договір від 19 лютого 2008 року та договір іпотеки від 19 лютого 2008 року, укладені між нею та ВАТ «Сведбанк».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року позов ПАТ «Альфа-Банк» та зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суду не надано інформації щодо розміру заборгованості, право вимоги щодо якої передано позивачу, що унеможливлює встановлення заборгованості відповідача за тілом кредиту та відсотками до червня 2012 року.

За результатом експертизи від 13 квітня 2017 року не виявилося можливим встановити розмір заборгованості за кредитним договором, повноту та своєчасність зарахування платежів у рахунок погашення заборгованості, правильність та достовірність розрахунку заборгованості у повному обсязі та відповідність суми заборгованості.

Оскільки під час судового розгляду не було підтверджено розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, то відсутні правові підстави для притягнення поручителя до відповідальності за порушення позичальником умов кредитного договору.

Факт порушення позичальником кредитних зобов`язань сам по собі не може бути підставою для задоволення позову в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладання договорів в іноземній валюті були дотримані. Позивачем за зустрічним позовом не доведено та судом не встановлено порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», внаслідок чого порушено права та інтереси ОСОБА_1 при укладанні кредитного договору, тому відсутні підстави для визнання недійсними спірних договорів.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, погодившись з рішенням суду першої інстанції, також зазначав, що подані до суду докази унеможливлюють встановлення заборгованості позичальника за тілом кредиту та зі сплати відсотків

з 19 лютого 2008 року до 18 червня 2012 року.

Крім того, деякі платежі позичальником здійснено в національній валюті, проте у матеріалах справи відсутня інформація щодо курсу, згідно з яким банк приймав дані платежі на зарахування у погашення по кредитному договору.

Наданий позивачем розрахунок є неналежним доказом заборгованості, оскільки містить суперечливі та незрозумілі дані.

Отже, ПАТ «Альфа-Банк» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду,

ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині вирішення первісних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог в касаційному порядку не оскаржуються.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що представником ПАТ «Альфа-Банк» була направлена заява про оголошення перерви в судовому засіданні для надання документів на підтвердження дійсності переходу до нього права вимоги за кредитним договором та забезпечувальними договорами, зокрема, витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги

від 15 червня 2012 року, підписаного ОСОБА_3 як начальником управління юридичного стягнення Департаменту стягнення кредитів

ПАТ «Альфа-Банк», проте судом апеляційної інстанції була проігнорована вказана заява.

Розрахунок, наданий ПАТ «Альфа-Банк» станом на 01 квітня 2015 року,

в якому вказано розмір заборгованості є правильним і зрозумілим, проте суди залишили його поза увагою та не дали йому належної правової оцінки, тобто безпідставно відмовили у задоволенні первісних позовних вимог.

Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки відповідним доказам, неправильно встановили фактичні обставини справи, у зв`язку з чим судові рішення підлягають скасуванню.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, на які посилався позивач, а також правильно дали оцінку наданим позивачем доказам та обґрунтовано відмовили у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк».

Касаційна скарга не містить посилання на конкретні порушення судами норм матеріального або процесуального права, а судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних підстав.

Позивач за первісним позовом не був позбавлений судом можливості надати суду належні та допустимі докази, проте не скористався вказаним процесуальним правом, не надав суду як першої, так й апеляційної інстанції доказів на підтвердження його вимог.

Банк не подав до суду правильний розрахунок заборгованості за кредитним договором, що підтверджується висновком експерта, відповідно, не довів заявлених вимог.

Позивач за первісним позовом висновок експерта не оспорював та фактично погодився з викладеними у ньому висновками.

ПАТ «Альфа-Банк» не подало до суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, тому суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову в цій частині.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 84 000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5 % на рік з кінцевим строком повернення до 19 лютого 2038 року включно.

Додатковою угодою від 19 лютого 2008 року до вказаного вище кредитного договору сторони домовились, що у випадку припинення трудових відносин позичальника з банком сторони досягли згоди вважати настання таких обставин істотною зміною обставин, якими сторони керувались при визначенні розміру процентної ставки при укладанні цього договору. У цьому випадку сторони досягли взаємної згоди без укладання будь-якої додаткової угоди до цього договору встановити відсоткову ставку на рівні 12,5 % річних з дня наступного за днем звільнення.

Відповідно до договорів про внесення змін та доповнень від 26 січня

2009 року та від 21 квітня 2009 року сторони домовились змінити розмір процентної ставки, зазначений у пункті 1.3 кредитного договору, та встановити нову ставку за кредитним договором у розмірі 7,5 % річних

з 26 січня 2009 року до 26 квітня 2009 року та з 27 квітня 2009 року

до 25 травня 2009 року. Після закінчення вказаних строків процентна ставка за кредитним договором встановлена у розмірі 9,5 % річних без укладання будь-якого договору до кредитного договору.

У пункті 8.4 кредитного договору його сторони погодили строк позовної давності тривалістю п`ять років.

У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором, 19 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Крім того, у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором, 19 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель несе солідарну відповідальність за невиконання позичальником умов кредитного договору.

Між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 25 травня 2012 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

У подальшому (15 червня 2012 року) між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, зокрема і за вказаним вище кредитним договором

від 19 лютого 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 .

Відповідно до умов вказаних правочинів відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором від 19 лютого 2008 року.

Згідно з поданим до суду позивачем розрахунком заборгованості за період

з 18 червня 2012 року у позичальника утворилася заборгованість перед кредитором, яка станом 01 квітня 2015 року становить 30 723,97 дол. США,

з яких: 29 623,19 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 022,91 дол.

США - заборгованість зі сплати відсотків; 77,87 дол. США - пеня.

Висновком експерта від 13 квітня 2017 року встановлено, що за результатами дослідження не видалося можливим встановити розмір заборгованості за кредитним договором, повноту та своєчасність зарахування платежів у рахунок погашення заборгованості, правильність та достовірність розрахунку заборгованості у повному обсязі та відповідність суми заборгованості, у зв`язку з тим, що у розрахунку заборгованості відсутні розрахункові дані щодо утворення основної заборгованості, він не містить розрахункових даних щодо сплати коштів за основним боргом за період з 19 лютого 2008 року до 18 червня 2012 року, щодо нарахування та погашення відсотків по кредиту за вказаний період, відсутній рух коштів по рахунках, відсутні документальні підтвердження щодо обліку пені за несвоєчасне погашення заборгованості.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги банк надав до суду, зокрема, розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого за період

з 18 червня 2012 року у позичальника утворилася заборгованість перед кредитором, яка станом 01 квітня 2015 року становить 30 723,97 дол. США,

з яких: 29 623,19 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 022,91 дол.

США - заборгованість зі сплати відсотків; 77,87 дол. США - пеня.

Проте, апеляційний суд,посилаючись на відсутність доказів розміру боргу за період з 2008 року до 2012 року, не звернув уваги, що позивач в позовній заяві просив стягнути борг станом на 01 квітня 2015 року за період

з 18 червня 2012 року. Вказаний розрахунок міститься на а. с. 27 у томі 1, який судом залишений поза увагою та не оцінений належним чином з урахуванням наданого відповідачем контррозрахунку, наведеного у відзиві на позовну заяву.

Натомість суд, застосовуючи норми права, оцінює наданий йому позивачем розрахунок і перевіряє його правильність, зокрема, вчиняє арифметичні дії, спрямовані на встановлення суми, яку слід стягнути згідно з тими нормами, які регулюють спірні правовідносини.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 03 липня 2019 року у справі № 676/1557/16-ц.

Отже, висновок суду апеляційної інстанції, що розрахунок містить суперечливі і незрозумілі дані не є мотивованим.

При цьому апеляційним судом залишено поза увагою норму частини шостої статті 147 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), відповідно до якої висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими

статтею 212 цього Кодексу.

Аналогічна за змістом норма викладена у статті 110 ЦПК України

(в редакції, чинній на час перегляду судових рішень судом касаційної інстанції).

Також позивачем подано докази на підтвердження існування між сторонами кредитних правовідносин, проте суд апеляційної інстанції не дав їм належної правової оцінки, тому дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог.

Проте апеляційний суд залишив поза увагою право кредитора на стягнення з боржника та поручителя заборгованості за кредитним договором у межах строку позовної давності (5 років відповідно до пункту 8.4 кредитного договору) та строку дії поруки, відповідно, та не вирішив заявлений банком спір з урахуванням норм матеріального та процесуального права.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що банк не надав доказів переходу до нього прав вимоги до позичальника та поручителя за договорами кредиту та поруки.

Однак Верховний Суд не може погодитися з висновками апеляційного суду, що у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують наявність між сторонами кредитних правовідносин.

На підтвердження заявлених вимог ПАТ «Альфа-Банк» подало до суду кредитний договір від 19 лютого 2008 року, додаткову угоду до кредитного договору від 19 лютого 2008 року, договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 26 січня 2009 року, договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 21 квітня 2009 року, графік погашення заборгованості, анкету заяву на тримання кредиту, договір поруки від 19 лютого 2008 року, розрахунок заборгованості, вимогу про дострокове повернення кредиту з реєстром рекомендованих поштових відправлень, виписку з договору купівлі-продажу права вимоги

від 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Альфа-Банк», договір купівлі-продажу права вимоги від 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», витяг з додатку до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року.

Вказані матеріали залишилися поза увагою й відповідною правовою оцінкою апеляційного суду, що потягло передчасні висновки.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Протокольною ухвалою від 22 листопада 2017 року задоволено клопотання позивача за первісним позовом та оголошено у справі перерву

до 13 грудня 2017 року для підготовки документів з метою доведення заявлених вимог.

На адресу апеляційного суду 12 грудня 2017 року надійшло клопотання від позивача за первісним позовом про оголошення у справі перерви

з метою надання до суду витребуваних документів, зокрема, виписки по кредитному договору для підтвердження заявлених вимог. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що виписки по кредитному договору боржника ОСОБА_1 ще не надійшли з відповідного підрозділу

ПАТ «Альфа-Банк».

Проте, суд апеляційної інстанції вказане клопотання залишив поза увагою, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не сприяв здійсненню сторонами їх прав та 13 грудня 2017 року постановив ухвалу за результатом перегляду рішення суду першої інстанції.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Проте апеляційний суд не перевірив належним чином наданий банком розрахунок заборгованості, не дослідив зібрані у справі докази у їх сукупності, не встановив всіх обставин спору, а тому дійшов передчасного висновку про відмову задоволенні первісних позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, оскаржувана ухвала апеляційного суду в частині вирішення первісних позовних вимог підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог

статті 411 ЦПК України.

Судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог в касаційному порядку не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року скасувати в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська