Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/505/19

Провадження №2/377/223/19

16 жовтня 2019 рокуСлавутицький міський суд Київської області у складі: головуючої судді Малишенко Т.О., за участю секретаря судового засідання Маряхіної І.В., представника позивачів адвоката Старікова Є.О., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , - адвоката Леонова О.Є.,інші позивачі і відповідачі відсутні, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Старікова Євгена Олексійовича в інтересах позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна та витребування з чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИЛА:

12 липня 2019 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачі просять:

Визнати недійсним договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, реєстр. № НОМЕР_1 15, - приміщення кафе «ІВЕРІЯ» (кафе на 44 посадочних місця), загальною площею 215,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 5 квітня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідністю «Фінансова компанія «АМБЕР» () та ОСОБА_9 (ІПН НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстр. № 444.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) об`єкт нерухомого майна, реєстр. № 115, - приміщення кафе «ІВЕРІЯ» (кафе на 44 посадочних місця), загальною площею 215,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом скасування державної реєстрації права власності на нього за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) та поновлення у Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно записів про право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна у відповідних частках за позивачами.

Визнати недійсним договір іпотеки об`єкту нерухомого майна, реєстр. № 115, - приміщення кафе «ІВЕРІЯ» (кафе на 44 посадочних місця), загальною площею 215,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13 травня 2019 року між ОСОБА_9 (ІПН НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В. за реєстр. № 766.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо державної реєстрації іпотеки), індексний номер 46842142 від 14.05.2019 10:40:06, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В.

Вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку № 31527273, зареєстрований 13.05.2019 на підставі договору іпотеки № 766 від 13.05.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо державної реєстрації заборони на нерухоме майно), індексний номер 46841600 від 14.05.2019 10:26:07, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В.

Вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 31526713 у вигляді заборони на нерухоме майно, зареєстрований 13.05.2019 на підставі договору іпотеки № 766 від 13.05.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В.

Стягнути солідарно з відповідачів судові витрати у загальному розмірі 49 989,20 грн., які складаються з:

витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 9 605,00 грн.;

витрат на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 384,20 грн.;

витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивачам на праві спільної часткової власності належав об`єкт нерухомого майна, реєстр. №115, а саме - приміщення кафе «ІВЕРІЯ» (кафе на 44 посадочних місця), загальною площею 215,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . З 22 січня 2008 року приміщення кафе на підставі Іпотечного договору перебувало в іпотеці ПАТ «Промінвестбанк» (у якості забезпечення кредиту позивача ОСОБА_10 ), правонаступником якого в подальшому стало ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі відповідних правочинів з відступлення прав. ТОВ «Кредитні ініціативи» декілька разів намагалося різними способами звернути стягнення на приміщення кафе, проте такі спроби виявилися безуспішними та були оскаржені (та в подальшому скасовані) позивачами в судовому порядку. З того часу будь - яких звернень та/або листів ані від ТОВ «Кредитні ініціативи», ані від будь-яких інших осіб Позивачі не отримували. При цьому на протязі усього часу з моменту придбання (2005 рік) приміщення кафе здавалося позивачами в оренду третім особам. Проте у травні 2019 року позивачі випадково дізналися від орендарів приміщення кафе, що останнє більше не перебуває у їх власності, адже було продане новому власнику. Отримавши лише деякі копії документів по відчуженню, а також інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ДРРП), Позивачами було з`ясовано, що 05.04.2019року приміщення кафе було продано невідомою позивачам ТОВ «Фінансова компанія «АМБЕР» від власного імені громадянці ОСОБА_9 на підставі відповідного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, копія якого долучена до позовної заяви. Дізнавшись на початку травня 2019 року про факт протиправного відчуження приміщення кафе невідомою компанією поза волею власників, позивачі вирішили звернутися до суду за захистом своїх прав з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

16 серпня 2019 року до суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Леонов О.Є., - надіслав відзив на позовну заяву, обгрунтовує свої заперечення тим, що 21.01.2008року між ОСОБА_10 , та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» було укладено кредитний договір №10 та 22.01.2008року Іпотечний договір, відповідно до умов останнього спірне приміщення кафе «Іверія» було передано в якості забезпечення зобов`язання в іпотеку банку. В подальшому, 17.12.2012року, в зв`язку з систематичним невиконанням взятих на себе зобов`язань боржником ( ОСОБА_10 ) було укладено договір про відступлення права вимоги на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», в тому числі, права та обов`язки за іпотечним договором. Як наслідок, дані докази переконливо свідчать, що ТОВ «Фінансова компанія «АМБЕР» дотримувалось вимог діючого законодавства, правомірно набуло прав нового кредитора та скористалось своїм правом передбаченим ст.38 Закону України «Про іпотеку» без будь-яких порушень чи то зловживань. Навпаки, підписання спірного договору відбулося аж через чотири місяці, замість встановлених законом 30 днів. Укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки здійснюються іпотекодержателем від свого імені лише в випадку, коли іпотечний договір передбачає таке право (Ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, справа № 748/3600/15-ц, 06.03.17). Будь-яких інших умов та остережень законодавством не передбачено. Окремо звертають увагу суду на той факт, що при виборі способу захисту своїх інтересів іпотекодержатель вправі діяти самостійно. Подібний підхід до вирішення судової справи узгоджується з Правовим висновком у справі за №6-3034цс16, що сформований ВСУ в постанові від 5 квітня 2017року. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як дачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Аналогічної правової позиції дотримується й Велика Палата Верховного Суду у справі №760/14438/15-ц. Як наслідок, помилковими є посилання позивачів про порушення права їх власності та норм Конституції України про непорушність права приватної власності, оскільки в даному випадку, кредитор правомірно та в порядку визначеним законодавством України захистив свої майнові права, продавши спірне приміщення. В свою чергу, наголошують, що з 2013 року від жодних з позивачів та від боржника особисто, не було вжито жодних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань. Щодо вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння від ОСОБА_2 , то витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише виключно в випадках передбачених ст.388 ЦПК України. Враховуючи, що укладені між відповідачами угоди, містять всі ознаки оплатності підстав вибуття та законності повноважень кожної із сторін укладати той чи інший договір, у позивачів відсутні правові підстави для витребування спірного приміщення. Аналогічна правова позиція відображена в постанові Великою палати Верховного суду України № 674/31/15-ц від 21.11.2018року. Таким чином вважають, що, позивачі вводять суд в оману, спотворюють факти та дійсні обставини справи, залишаючи поза увагою, той факт, що борг існує не менше ніж з 01.08.2013 року (тобто більше 6 років), всі інші твердження та наміри, в тому числі дана позовна заява є нічим іншим, ніж уникнення цивільно-правової відповідальності за наслідками невиконання взятих на себе грошових зобов`язань. Щодо стягнення витрат на правовому допомогу, то враховуючи дані обставини та відсутність розрахунку витрат на професійну правничу допомогу позивачів, вважають, що розмір витрат на правову допомогу абсолютно не співмірний з заявленим розміром.

27 серпня 2019 року до суду представник відповідача директор ТОВ «АМБЕР» Дорошенко О.В. - надіслав відзив на позовну заяву, вважають позовну заяву позивачів необгрунтованую та такою, що грубо суперечить законодавству України та реальним обставинам справи з наступних підстав. Відповідно до умов договору, що посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С., за реєстровим №266 від 08.01.2019року про відступлення права вимоги по іпотечному договору №4 від 22.01.2008року, що посвідчено приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., за реєстром №213, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмету іпотеки Іпотекодержателем від свого імені, новим Іпотекодержателем є Товариство з обмеженою відповідальністю «АМБЕР». Предметом іпотеки визначено нерухоме майно, а саме: приміщення кафе «ІВЕРІЯ» (кафе на 44 посадочних місця) загальною площею 215,8 кв.метри, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На даний момент боргові зобов`язання за кредитним договором №10 від 21.01.2008року позивачами так і не виконано. Факт укладення кредитного договору №10 від 21.01.2008року, а також Факт невиконання відповідного грошового зобов`язання позивачами не заперечується. 05.04.2019року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АМБЕР» та громадянкою ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу за реєстровим №444р., що посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. Доказів фіктивності вказаного договору позивачами не надано, посилання на недодержання в момент вчинення правочину певних вимог є припущенним, нотаріусом під час укладання договору та проведення реєстраційних дій перевірено. Посилання позивачів на порушення процедури повідомлення боржників у відповідності до ст.38 Закону України «Про іпотеку» спростовується п.3 договору, в якому чітко вказано, що нотаріусом при посвідченні договору перевірено факт направлення позивачам повідомлення про порушення основного зобов`язання та іпотечного договору. Цей факт перевірено державним реєстратором. З аналізу законодавства є очевидним, що вимога про визнання договору недійсним є похідною від вимоги про скасування державної реєстрації об`єкту нерухомості, але ні скарги, ні позову про визнання реєстраційних дій такими, що суперечать законодавству позивачем не подавалось. Щодо співмірності суми заборгованості за кредитом із вартістю іпотечного майна зазначають, що відповідно до ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Цей факт також перевірено державним реєстратором, відомості внесено в п.6 Договору купівлі-продажу. Враховуючи викладене просять відмовити в задоволенні позову ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна та витребування з чужого незаконного володіння в повному обсязі.

Судове засідання.

У судове засідання, позивачі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 , не з,явились, їх інтереси як і інтереси позивача ОСОБА_1 , представляв адвокат Старіков Є.О., адвокатське об,єднання «АРТКЕЙС», позов підтримав, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві, та письмовому поясненні до позову, у суді дав пояснення аналогічно викладеним у позові.

Позивач-1, ОСОБА_1 , у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, у суді дала пояснення аналогічно викладеним у позові.

Відповідач-1, представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР» у судове засідання не з,явився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, надали письмовий відзив. Письмових заяв про відкладення розгляду справи до суду з їх боку не надходило.

Відповідач-2, ОСОБА_9 , в судове засідання не з,явилась, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, письмового відзиву не надала, ніяких письмових заяв про відкладення розгляду справи, до суду від неї не надходило.

Відповідач-3, ОСОБА_2 , в судове засідання не з,явилась, її представник - адвокат Леонов О.Є., в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, у суді дав пояснення аналогічно викладеним у відзиві.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24 січня 2005 року, засвідченого приватним нотаріусом Хусалімовою Л.В., в м.Славутич Мале приватне підприємство «Експресс», в особі директора Вихор В.В., продав, а ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 купили (в рівних частках кожний) приміщення кафе «Іверія» (кафе на 44 посадочних місця), загальною площею 215,8 кв.м., місцезнаходження якого: АДРЕСА_1 (т.1,а.с.20-21).

21 січня 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_10 укладено кредитний договір №10. Відповідно до п.2.1. вищезазначеного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 300 000,00 гривень. За користування кредитом встановлена процентна ставка в розмірі 14,5% річних. Кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 18 січня 2013 року. Відповідно до п.4.1. Кредитного договору, виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується іпотекою нежитлового приміщення кафе «Іверія» у м.Славутич Тбіліський АДРЕСА_2 -л АДРЕСА_1 (т.1, а.с.22-24).

22 січня 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), як Іпотекодержателем та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , як Іпотекодавці було укладено Іпотечний договір №4, посвідчений приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., за реєстровим № 213 (т.1, а.с.35-37).

17 грудня 2012 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» уклали Договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, відповідно до якого права та обов`язки ПАТ «Промінвестбанк», зокрема, за Кредитним договором №10 від 21.01.2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_10 , перейшли до ТОВ «Кредитні ініціативи. Крім того, 17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» як первісним іпотекодержателем та ТОВ «Кредитні ініціативи» як новим іпотекодержателем було укладено Договір про передачу прав за договорами забезпечення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А., зареєстровано в реєстрі за № 1423 (а.с.38-41). На умовах вказаного Договору, з урахуванням додатків до нього, усі права та обов`язки ПАТ «Промінвестбанк», зокрема, за Іпотечним Договором №213 від 22.01.2008року, укладеним з позивачами, перейшли до нового іпотекодержателя - ТОВ «Кредитні ініціативи» (т.1, а.с.38-41).

28 грудня 2018 року ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Фінансова компанія «АМБЕР» уклали Договір факторингу, відповідно до. П.1.1. Фактор зобов,язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт зобов,язується відступити Факторові свої права грошової вимоги до боржників за кредитним договором №10 від 21 січня 2008 року, укладений між Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (закрите акціонерне товариство) та громадянкою України ОСОБА_10 (т.2, а.с.70).

05 квітня 2019 року ТОВ «АМБЕР» та ОСОБА_9 уклали Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за реєстровим № 444 згідно якого ТОВ «АМБЕР» продало Воробйовій ОСОБА_13 .О., за 559600,00гривень, приміщення кафе «ІВЕРІЯ» (кафе на 44 посадочних місця), загальною площею 215,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1,а.с.43-45).

13.05.2019року ОСОБА_14 , та ОСОБА_2 ,( інтереси представляв ОСОБА_15 , уклали Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейнікова М.В., за реєстровим № 763 згідно якого ОСОБА_14 , продала ОСОБА_2 , за 250500,00гривень, приміщення кафе «ІВЕРІЯ» (кафе на 44 посадочних місця), загальною площею 215,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.2,а.с.59,60). Це також підтверджується інформаційної довідки з ДРРП, проте що право власності на приміщення кафе було відчужено ОСОБА_14 , на користь ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.05.2019року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В. за реєстровим № 763 (т.1, а. с. 46-48).

Того ж дня, тобто 13.05.2019 року між ОСОБА_9 ,(позикодавцем) та ОСОБА_16 ,(позичальник) був укладений Договір позики грошей, відповідно до якого позикодавець до 08.11.2020 року позичив позичальнику 812382,50 гривень ( т.2, а.с.65,66).

При цьому 13.05.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 було також укладено Договір іпотеки від 13.05.2019року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В. за реєстровим № 766. На умовах вказаного договору іпотеки приміщення кафе було передано ОСОБА_2 , в іпотеку ОСОБА_14 у якості забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 з поверненням суми позики у розмірі 812 382,50 гривень за договором позики грошей № 765 від 13.05.2019 року( т.2, а.с.61-64).

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов такого висновку.

У відповідності до положень ст.ст.1 та 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У Постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16, суд зазначив: «З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Окрім того, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до приписів ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі « Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

У відповідності до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб`єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об`єкта.

Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст.516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У відповідності до ч.2 ст.517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до імперативного правила, встановленого ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Таким чином, обов`язок виконання грошової вимоги на користь фактора виникає у боржника з моменту його повідомлення клієнтом або фактором про відступлення права вимоги у зв`язку з укладенням договору факторингу.

Такий висновок узгоджується з приписами ч.1 ст.1082 ЦК України, яка є спеціальною нормою, що визначає порядок виконання боржником зобов`язань у разі відступлення кредитором права вимоги клієнту.

Натомість до моменту одержання від клієнта або фактора письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові обов`язок виконати грошове зобов`язання на користь фактора у боржника відсутній!

Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі №Б-39/147-10, від 26.06.2019 по справі № 910/6659/17.

У правовідносинах факторингу між ТОВ «Кредитні ініціативи» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Амбер» (Фактор), обов`язок позивачів виконувати грошове зобов`язання з погашення заборгованості ОСОБА_10 , за Кредитним договором №10 від 21.01.2008року на користь відповідача-1 (ТОВ «ФК`АМБЕР») мав виникнути лише після одержання останніми відповідних повідомлень від ТОВ «Кредитні ініціативи» та/або ТОВ «ФК «Амбер» про відступлення права вимоги.

Проте з оглянутих у судовому засіданні роздруківок з офіційного веб-порталу Укрпошти, ані повідомлення про відступлення права грошової вимоги на користь відповідача-1 (ТОВ «ФК`АМБЕР»), ані вимоги про усунення порушень та виконання основного зобов`язання позивачі не отримували. Відповідач-1 інших доказів про правомірність своїх дій до суду не надав, тому суд прийшов до висновку, що у позивачів не виник обов`язок зі сплати заборгованості ОСОБА_10 , за Кредитним договором №10 від 21.01.2008 перед ТОВ «ФК «Амбер».

При цьому із змісту ст.33 Закону України «Про іпотеку», а також положень п.5.1 Іпотечного договору, вбачається, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки виключно після порушення боржником основного зобов`язання зі сплати кредитної заборгованості.

З урахуванням вищенаведених вимог законодавства до правовідносин факторингу, неможливо порушити обов`язок зі сплати заборгованості за кредитним договором перед кредитором, якщо цей обов`язок у боржника щодо такого кредитора ще не виник.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що Відповідач-1 (ТОВ «ФК «Амбер»), не мав права розпочинати процедуру звернення стягнення (позасудового врегулювання на підставі застереження в іпотечному договорі), адже у позивача-1 ( ОСОБА_10 ,) (як боржника за Кредитним договором) та інших позивачів (як майнових поручителів ОСОБА_10 ) на момент вчинення таких дій ще не виникло обов`язку зі сплати кредитної заборгованості на користь ТОВ «ФК «Амбер».

З досліджених судом доказів вбачається, що Відповідач -1 (ТОВ «ФК «АМБЕР») не надав суду доказів, переходу до нього прав за Кредитним та Іпотечним договорами, і не повідомив позивачів про факт заміни кредитора у відповідних зобов`язаннях.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З наведеного чітко випливає, що рішення про звернення шляхом позасудового врегулювання може бути прийнято Іпотекодержателем виключно після того як боржник та Іпотекодавці отримають від нього письмову вимогу про усунення порушення основного зобов,язання ( у данному випадку Кредитного договору) та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі виконання цієї вимоги, і не виконають таку вимогу протягом 30 днів з моменту її отримання. Тому посилання Відповідача-1, на те, що вони повідомляли позивачів, є недоречним, оскільки суду необхідно надати докази отримання такої вимоги, а не направлення на адресу позивачів.

Положеннями п. 5.2. Іпотечного договору визначено, що у випадку невиконання Іпотекодавцями письмової вимоги Іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язань за цим (Іпотечним) або Кредитним договором, у встановлений Іпотекодержателем строк, вимоги задовольняються іпотекодержателем за рахунок предмета іпотеки. В такому випадку цей договір, згідно ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Наведений пункт Іпотечного договору фактично підтверджує вищезазначений висновок, зроблений на підставі аналізу положень ст.35 Закону України «Про іпотеку», і додатково конкретизує, що вимоги Іпотекодержателя за основним зобов`язанням можуть бути задоволені за рахунок предмета іпотеки лише у разі невиконання і Іпотекодавцями його письмової вимоги про усунення порушення зобов`язань, і лише у такому разі цей договір буде вважатися договором про задоволення вимог іпотекодержателя у розумінні норм Закону України «Про іпотеку». За таких обставин, беручи до уваги наведені положення ст.35 Закону України «Про іпотеку» та п.5.2. Іпотечного договору, а також враховуючи, що у суду відсутні докази того, що ТОВ «ФК «АМБЕР» надсилало на адресу боржника, або Іпотекодавців письмові вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, суд дійшов висновку, що позивачі були позбавлені права усунути вказані порушення та не допустити звернення стягнення на іпотечне майно, вочевидь вбачається, що ТОВ «ФК «АМБЕР» не набуло права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання у розумінні ст.35 Закону України «Про іпотеку», а також не набуло права задовольнити свої вимоги Кредитним договором за рахунок предмета іпотеки у розумінні п.5.2. Іпотечного договору, оскільки за наведених обставин відповідне застереження у договорі іпотеки вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя у розумінні норм Закону України «Про іпотеку».

З вивчених доказів наданих сторонами вбачається, що Іпотекодержатель всупереч вимог ч.1 ст.38 Закону України «Про іпотеку» не повідомив Іпотекодавців (Позивачів) у встановлений законом строк про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки.

Так, згідно з п.5.2.1 Іпотечного договору, позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене Іпотекодержателем, зокрема шляхом продажу останнім від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 ст.38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір і цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Частиною 9 цієї ж статті визначено, що Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. У відповідності до ч.1 ст.42 Закону України «Про іпотеку», боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов`язанням чи ту частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату: винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення - реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Умови договорів, що обмежують це право боржника, є недійсними. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що майновий поручитель чи наступний іпотекодержатель може виконати основне зобов`язання за боржника з наслідками, аналогічними вищенаведеним, і попередній іпотекодержатель зобов`язаний прийняти таке виконання. Наступний іпотекодержатель, який сплачує повну суму основного зобов`язання попередньому іпотекодержателю, вважається особою, на користь якої здійснене відступлення прав попереднього іпотекодержателя за іпотечним договором. Майновий поручитель, який виконав основне зобов`язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.

З системного аналізу наведених норм законодавства випливає, що Іпотекодержатель, який не повідомив боржника та Іпотекодавців (майнових поручителів) про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, фактично позбавив не тільки боржника та Іпотекодавця їх права виконати основне зобов`язання у тридцятиденний строк, тим самим захистивши своє право власності на предмет іпотеки та припинивши його відчуження, в порядку ч.9 ст.38, ч.1 ст.42 Закону України «Про іпотеку» але й аналогічні права інших майнових поручителів, передбачені ч.З ст.42 цього ж закону.

Крім того, ч.5 ст.38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від і свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення - вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Натомість, як вже зазначалося вище, відповідне застереження в Іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя у розумінні норм Закону України «Про іпотеку» та п.5.2. Договору виключно за умови належного повідомлення Іпотекодавців про усунення порушення основного зобов`язання в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та невиконання останніми вказаної вимоги.

Тому суд дійшов висновку, що будь-які підстави для укладення Іпотекодержателем договору купівлі - продажу предмета іпотеки були відсутні, адже за вищенаведених умов та відсутності залежного повідомлення Іпотекодавців про порушення боржником основного зобов`язання, Іпотечний договір не вважається таким, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке у свою чергу є єдиною правовою підставою для застосування ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

Зі змісту договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 13.05.2019року, вбачається, що приміщення кафе було оцінено та продано лише за 250 540,00 грн. Водночас, як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «ФК «Амбер» та ОСОБА_14 05.04.2019року (тобто трохи більше одного місяця до цього) приміщення кафе було оцінено та продано за 559 600,00 грн.

При цьому суд звернув увагу на те, що за період з 28.03.2019 (дата акту оцінки приміщення кафе перед першим продажем) по 11.05.2019 (дата акту оцінки перед другим продажем) як курс валют, так і ціновий рівень на ринку нерухомості був відносно стабільним і не відрізнявся суттєвими коливаннями, які б могли обумовити зниження ринкової вартості об`єкту комерційної нерухомості. Натомість за даними Звіту про оцінку приміщення кафе, зробленого СОД ФОП ОСОБА_17 , на замовлення ОСОБА_1 ,(Позивач-2), станом на 16.05.2019 року реальна ринкова вартість приміщення кафе складала 964 800,00 грн., тобто майже на 400 тисяч гривень дорожче вартості, за якою воно було продане за оспорюваним договором купівлі-продажу, та більш ніж на 700 тисяч гривень дорожче вартості, за якою воно було згодом оцінене перепродане Відповідачами ( ОСОБА_9 , та ОСОБА_2 ) між собою.

Згідно з ч.7 ст.38 Закону України «Про іпотеку», розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

З наданих розрахунків вбачається, що на момент продажу предмета іпотеки заборгованість Позивача-1 ( ОСОБА_10 ,) за тілом кредиту складала менше 100000,00 гривень, то на користь Іпотекодавців Відповідачем-1 (ТОВ «ФК`АМБЕР») мала бути повернута чимала сума. Проте як з`ясовано у суді Іпотекодавцям в порушення ч.7 ст.38 Закону України «Про іпотеку» не було звернуто коштів.

Відповідно до ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед тими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Також судом з`ясовано що Відповідач-1 (ТОВ «ФК`АМБЕР») у порушення ч.8 ст.38 цього ж Закону, не було направлено ані боржнику, ані Іпотекодавцям письмовий звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що продаж Відповідачем-1 (ТОВ «ФК`АМБЕР») предмета іпотеки на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2019року № 444 на користь Відповідача-2 ( ОСОБА_9 ,) був здійснений з численними порушеннями вимог чинного законодавства. А саме, зміст вказаного договору купівлі-продажу суперечить ч.2 ст. 517 ЦК України, п. 5.2. Іпотечного договору, ч.1 ст.35, ч.1 ст.36, ч.ч.1,5,6,7,8,9 ст.38, ч.1,3 ст.42 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, юго моральним засадам.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч.3 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, недодержання в момент укладення договору купівлі-продажу 05.04.2019 №444 вимог, встановлених, зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України та його суперечливість нормам ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та положенням Іпотечного договору є підставою для визнання такого оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених еоном, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише умовах воєнного чи надзвичайного стану. В той же час судом було з`ясовано, що примусове відчуження приміщення кафе за умов необізнаності Іпотекодавців, як його власників та ненадання останнім у встановлений законом строк та порядок можливості припинити таке відчуження є нічим іншим, як протиправним позбавленням власності, що прямо заборонено Конституцією України і є неприпустимим.

АНАЛІЗ ПОЗОВНИХ ВИМОГ до ОСОБА_18 (Відповідач-3).

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Водночас, згідно з ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона держала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В суді з`ясовано, що після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, право власності на приміщення кафе було відчужено ОСОБА_9 ,(Відповідачем-2) на користь ОСОБА_2 , (Відповідача-3) на підставі договору купівлі-продажу від 13.05.2019року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В. за реєстр. № 763.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 Про судову практику з розгляду цивільних справ «Про визнання правочинів недійсними» визначено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Проте з аналізу наданих доказів, суд дійшов висновку, що у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від: добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Аналогічна правова позиція викладена и у постанові Великої Палати Верховного від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. Так, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: Власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Рішення суду про задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у ньому реєстрі за відповідачем.

Тому суд дійшов висновку, про правомірність вимоги позивачів про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння поточного власника.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо, зокрема, майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

З аналізу наданих доказів сторонами, суд дійшов висновку, що приміщення кафе вибуло з володіння Позивачів (співвласників) поза їх волею, а ОСОБА_9 , (Відповідач-2) не мала права його відчужувати, про що ОСОБА_2 , (Відповідач-3) не знала і не могла знати, у позивачів є законні підстави для витребування спірного майна (приміщення кафе) з чужого незаконного володіння Відповідача-3 як поточного власника вибулого нерухомого майна з метою належного захисту свого права власності.

Зі змісту договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 13.05.2019 року, вбачається, що приміщення кафе було оцінено та продано лише за 250 540,00 грн. Водночас, як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «ФК «Амбер» та ОСОБА_14 05.04.2019року (тобто трохи більше одного місяця до цього) приміщення кафе було оцінено та продано за 559 600,00 грн. При цьому суд звернув увагу на те, що за період з 28.03.2019 (дата акту оцінки приміщення кафе перед першим продажем) по 11.05.2019 (дата акту оцінки перед другим продажем) як курс валют, так і ціновий рівень на ринку нерухомості був відносно стабільним і не відрізнявся суттєвими коливаннями, які б могли обумовити зниження ринкової вартості об`єкту комерційної нерухомості. Натомість за даними Звіту про оцінку приміщення кафе, зробленого СОД ФОП ОСОБА_17 , на замовлення ОСОБА_1 ,(Позивач-2), станом на 16.05.2019 року реальна ринкова вартість приміщення кафе складала 964 800,00 грн., тобто майже на 400 тисяч гривень дорожче вартості, за якою воно було продане за оспорюваним договором купівлі-продажу, та більш ніж на 700 тисяч гривень дорожче вартості, за якою воно було згодом оцінене перепродане Відповідачами ( ОСОБА_9 , та ОСОБА_2 ) між собою.

Крім того відповідно до договору іпотеки, 13.05.2019 року, приміщення кафе було передано ОСОБА_2 ,(Відповідач-3) в іпотеку ОСОБА_14 , (Відповідач-2).

Водночас у відповідності до ст.5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки може бути об`єкт нерухомого майна лише якщо він належить іпотекодавцю на прав власності.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів до Відповідача-3 також підлягають задоволенню. При цьому задоволенню також підлягає й похідна вимога про визнання недійсним договору іпотеки між Відповідачем-2 та Відповідачем-3 від 13.05.2019року, оскільки останній є таким, що не набув права власності на приміщення кафе, у зв`язку з чим не мав права реалізовувати правомочності власника шляхом розпорядження спірним майном у вигляді його передачі в іпотеку Відповідачу-2. Такий договір іпотеки підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.215, ч.ч.1,2 ст.203 ЦК України, як такий, що вчинений особою, яка не мала для цього достатнього обсягу цивільної дієздатності (не була власником майна, яке передавалося в іпотеку), а також такий, що суперечить акту цивільного законодавства, зокрема, ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку».

Щодо підстав для скасування рішень про державну реєстрацію іпотеки та заборони спірного нерухомого майна, а також вилучення відповідних записів з ДРРП, то такі позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним договору іпотеки і підлягають задоволенню для забезпечення повноцінного захисту та відновлення порушених прав позивачів. Так, положеннями ст.17 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

У відповідності до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно з п.1 ч.2 цієї ж статті Закону, державна реєстрація обтяжень проводиться, зокрема, на підставі рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

За таких обставин, з метою повноцінного захисту та відновлення порушених прав Позивачів, підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, крім цього підлягають задоволенню як похідні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію іпотеки та заборони, а також про вилучення відповідних записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вказані принципи щодо обов`язковості доведення тих чи інших обставин є обов`язковими при з`ясуванні обставин справи по суті. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані і вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За правилом ч.3 вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як зазначено у п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі частково задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З матеріалів справи встановлено, що адвокат Старіков Є.О., якій працює в Адвокатському Об,єднанні «АРТКЕЙС» надавав позивачам ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , правничу допомогу відповідно до Договорів про правову допомогу від 27.06.2019 року, 24.06.2019 року. Крім того ( а.с.98-105, т.1). При цьому відповідно до додаткової угоди №1 від 24.06.2019 року ОСОБА_1 , за надання послуг повинна сплатити загальну суму гонорару 40000 гривень(т.1 а.с.221).

Згідно проміжних актів виконаних робіт за договорами про надання правової допомоги від 08 липня та 12 серпня 2019 року адвокатом адвокатського об`єднання «АРТКЕЙС» Старіковим Є.О., була надана правова допомога.

Оплату витрат позивачем ОСОБА_1 , адвокатом адвокатського об`єднання «АРТКЕЙС» Старіковим Є.О.,. за надання їй правничої допомоги підтверджено виписками банку (а.с.81,82,т.2) на загальну суму 30000 гривень.

Таким чином, стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивача-1 ОСОБА_1 , підлягають судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в сумі 30000 гривень, по 10000 гривень з кожного відповідача.

За правилами ст. 141 ЦПК України, ст. ст.1-4 Закону України «Про судовий збір» стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивачів підлягає судовий збір за подання позовної заяви та витрати за подання заяви про забезпечення позову на загальну суму 9989,20 гривень .

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, реєстр. № 115, - приміщення кафе «ІВЕРІЯ» (кафе на 44 посадочних місця), загальною площею 215,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 05 квітня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідністю «Фінансова компанія «АМБЕР» () та ОСОБА_9 (ІПН НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстр. № 444.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) об`єкт нерухомого майна, реєстр. № 115, - приміщення кафе «ІВЕРІЯ» (кафе на 44 посадочних місця), загальною площею 215,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом скасування державної реєстрації права власності на нього за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) та поновлення у Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно записів про право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна у відповідних частках за позивачами.

Визнати недійсним договір іпотеки об`єкту нерухомого майна, реєстр. № 115, - приміщення кафе «ІВЕРІЯ» (кафе на 44 посадочних місця), загальною площею 215,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13 травня 2019 року між ОСОБА_9 (ІПН НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В. за реєстр. № 766.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо державної реєстрації іпотеки), індексний номер 46842142 від 14.05.2019 10:40:06, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В.

Вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку № 31527273, зареєстрований 13.05.2019 на підставі договору іпотеки №766 від 13.05.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо державної реєстрації заборони на нерухоме майно), індексний номер 46841600 від 14.05.2019 10:26:07, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В.

Вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження №31526713 у вигляді заборони на нерухоме майно, зареєстрований 13.05.2019 на підставі договору іпотеки №766 від 13.05.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень.

Стягнути в рівних частках з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 витрати за сплату судового збору за подання позовної заяви та витрати за сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову на користь ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на загальну суму 9989,20 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Славутицький міський суд. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено та підписано 25.10.2019 року.

Суддя Т. О. Малишенко