ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 482/2232/15-ц

провадження № 61-30858 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року в складі судді Ітрн М. В. та на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 31 серпня 2017 року в складі колегії суддів Царюк Л. М., Козаченка В. І., Прокопчук Л. М.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 і з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути на її користь з відповідача 173 269,62 грн боргу за договором позики, з яких: 80 000 грн - сума основного боргу, 17 117,81 грн - пеня, 5 753 грн - 3 % річних та 70 398,81 грн - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що 18 квітня 2013 року між нею та ОСОБА_2 укладений нотаріально посвідчений договір позики, згідно з умовами якого вона позичила відповідачеві 80 000 грн коштів із терміном повернення до 01 січня 2014 року.

Оскільки в зазначений строк ОСОБА_2 гроші не повернув, позивач просила вирішити даний спір у судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 156 151,81 грн боргу станом на 25 травня 2016 року за нотаріально посвідченим договором позики від 18 квітня 2013 року, що складається з: 80 000 грн - основної суми боргу, 5 753 грн - 3 % процентів річних і 70 398,81 грн - інфляційних втрат.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення пені відмовлено.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 31 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У вересні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та нарпавити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Аналіз касаційної скарги дає підстави для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені в касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом у цій частині не переглядаються.

Заперечення на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_1 , у якому вона просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 18 квітня 2013 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений нотаріально посвідчений письмовий договір позики, згідно з умовами якого позивач позичила відповідачеві 80 000 грн коштів із терміном повернення до 01 січня 2014 року.

Відповідно до пункту 4 цього договору грошова сума позики, передана позичальнику до підписання цього договору, а своїм підписом на договорі Позичальник підтверджує факт отримання грошей.

У пункті 5 указаного договору його сторони добровільно узгодили, що в разі своєчасного не повернення суми позики позичальник зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

У зазначений у договорі строк відповідач суму позики позивачеві не повернув.

Висновком експерта від 10 квітня 2017 року № 2189 підтверджується, що підпис та рукописний запис у даному договорі позики виконані ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правильним є висновок судів, що позичальник не виконав зобов`язання за договором позики, а тому відповідно до умов договору та вказаних положень закнодавства з нього на користь позикодавця підлягає стягненню основна сума боргу, а також інфляційні втрати та 3 % річних.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими судами обставинами та зводяться до їх переоцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень у частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу, 3 % річних та інфляційних утрат за договором позики - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 31 серпня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми основного боргу, 3 % річних та інфляційних утрат за договором позики залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

М. М. Русинчук