КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/9135/17

номер провадження: 22-ц/824/11823/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року у складі судді Пінкевич Н.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 17 лютого 2016 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого вона передала ОСОБА_2 у власність грошові кошти у розмірі 9 358 276 грн 00 коп., що на день укладення договору було еквівалентно 339 400 доларів США, а остання зобов`язалась повернути позику протягом восьмимісячного строку до 15 липня 2017 року частинами з 10 по 15 число кожного місяця, починаючи з грудня 2016 року згідно графіку погашення, зазначеного у п.6.2 договору.

У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів за договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 1 957 246 грн 00 коп.

Оскільки відповідач допустила прострочення виконання договору, то позивач просила застосувати до відповідача правові наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені п.16 договору позики, яким встановлено, що у випадку прострочення позичальником виконання договору він несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦК України, а саме, на вимогу позикодавця позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 8% річних від простроченої суми. Згідно розрахунку позивача інфляційне збільшення за період з 16 лютого 2017 року по 28 серпня 2017 року становить 82 311 грн 34 коп., а 8 % річних за вказаний період складає 101 534 грн 81 коп.

Також вказувала, що з відповідача підлягає стягненню пеня відповідно до п.17 договору позики, яким передбачено, що у випадку порушення позичальником графіку повернення позики, зазначеного у п.6.2 договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від своєчасно неповернених суми позики за кожен день прострочення виконання договору. Згідно розрахунку позивача з відповідача підлягає стягненню пеня за період з 16 лютого 2017 року по 28 серпня 2017 року у розмірі 326 308 грн 18 коп.

13 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій послалась на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором позики у період з 29 серпня 2017 року по 07 листопада 2018 року з останньої на її користь підлягає стягненню пеня у розмірі 742 681 грн 02 коп., 8% річних у розмірі 187 037 грн 65 коп. та інфляційне збільшення у розмірі 217 111 грн 58 коп.

Вказувала, що загальний розмір заборгованості відповідача ОСОБА_2 за договором позики від 17 лютого 2016 року становить 3 614 230 грн 58 коп., з яких: 1 957 246 грн 00 коп. - неповернута частина позики, 510 154 грн 33 коп. - штрафні санкції за порушення строків виконання грошового зобов`язання та інфляційне збільшення суми боргу, нараховані по 28 серпня 2017 року; 1 146 830 грн 25 коп. - штрафні санкції за порушення строків виконання грошового зобов`язання та інфляційне збільшення суми боргу, нараховані з 29 серпня 2017 року по 07 листопада 2018 року.

З наведених підстав ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 3 614 230 грн 58 коп., витрати по сплаті правової допомоги у розмірі 21 792 грн 12 коп. та судовий збір у розмірі 8 000 грн 00 коп.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 квітня 2019 року залучено до участі у справі ОСОБА_4 в якості третьої особи.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики урозмірі 1 957 246 грн 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 299 422 грн 92 коп., 8% річних урозмірі 288 572 грн 46 коп., пеню у розмірі 300 000 грн 00 коп. та судові витрати у розмірі 23 452 грн 26 коп.

У задоволенні решти позовних вимоги відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення пені, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 1 068 989 грн 18 коп., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зменшуючи розмір пені до 300 000 грн 00 коп., суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вказаний розмір буде достатнім для покриття всіх збитків позивача і відповідатиме меті забезпечення виконання умов договору. Вказує, що суд не звернув увагу, що питання підтвердження збитків позивача судом не розглядалось, оскільки вимога про відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язань, позивачем не заявлялась.

Також вказує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що зменшений розмір пені не буде непомірним та не поставить відповідача у вкрай невигідне становище, оскільки фінансовий стан відповідача судом не вивчався, а матеріали справи не містять доказів скрутного становища відповідача. Крім того, суд не звернув уваги на те, що положення ч.3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст.625 ЦК України та мають іншу правову природу. Разом з тим, відповідач та його представник не заявляли про зменшення розміру неустойки.

Відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з неї на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 1 957 246 грн 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 82 311 грн 32 коп., 8% річних у розмірі 100 558 грн 11 коп. та пеню за неналежне виконання в розмірі 50 000 грн 00 коп., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог від 13 листопада 2018 року з порушення норм процесуального права, оскільки вказана заява подана позивачем в день розгляду справи по суті і судом першої інстанції процесуальне рішення про її прийняття до розгляду не приймалось, ця заява позивачем відповідачу не направлялась та позивач не надала суду доказів направлення її іншим учасникам справи. Крім того, суд не звернув уваги на те, що позивач збільшила розмір позовних вимог на суму 586 503 грн 63 коп., однак судовий збір у розмірі 5 865 грн 04 коп. за її подання до суду не сплатила.

Вказує, що судом першої інстанції, у зв`язку з тривалим строком розгляду справи, порушенням норм процесуального права при прийнятті до розгляду заяв позивача про збільшення розміру позовних вимог та нарахування неустойки, призвело до істотного погіршення становище відповідача.

Крім того, зазначає, що при розрахунку інфляційних втрат судом першої інстанції не враховано, що у випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальний індекс інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався. При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться плата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо коленого окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового пов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Вказує, що вона сплатила останній платіж за договором позики 09 серпня 2017 року, тобто, за 18 днів до дня відкриття провадження у даній справі, що свідчить про її реальні наміри та готовність виконати свої зобов`язання, а тому такий короткий термін прострочення нею своїх зобов`язань не призвів до збитків у розмірі 300 000 грн 00 коп., який встановлений рішення суду першої інстанції. Вважає, що справедливий розмір неустойки відповідно до строку прострочення нею зобов`язання за договором та завданих позивачу збитків становить у розмірі 50 000 грн 00 коп.

Також зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги добросовісність та реальні наміри відповідача виконати взяті на себе кабальні умови договору позики, адже на момент подання позовної заяви ОСОБА_2 не було виплачено 1 957 246 грн 00 коп., що складає лише 21 % від загальної суми позики.

Позивач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому зазначає, що письмову заяву про збільшення розміру позовних вимог від 13 листопада 2018 року вона подала до суду першої інстанції під час підготовчого засідання, що відповідає вимогам ЦПК України. Вказує, що при зверненні до суду з позовом вона сплатила судовий збір за максимальною ставкою, який покриває розмір судового збору при поданні нею заяви про збільшення розміру позовних вимог, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вона недоплатила судовий збір є безпідставними. Зазначає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про невірний розрахунок інфляційних витрат є необгрунтованими, оскільки такий розрахунок здійснено нею щодо кожного окремого платежу, як складової частини загальної суми окремого грошового зобов`язання. Просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 та апеляційна скарга ОСОБА_2 не містять доводів в частині задоволення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення позики в розмірі 1 957 246 грн 00 коп., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21 792 грн 00 коп., а також в частині правових підстав для стягнення інфляційних втрат, 8% річних та пені. Тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (ст.ст.527 -545 ЦК України).

За змістом вказаної норми закону належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

У ч.1 ст.527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 лютого 2106 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики (далі - Договір) , відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 9 358 276 грн., а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений даним договором строк та на визначених договором умовах. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області Воробйовою Т.А. та зареєстрований в реєстрі за №486 (а.с.7-10, т.1).

Відповідно до п.2 договору сторони погодили визначити грошовий еквівалент позики в іноземній валюті (доларах США) за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США + 1% від середнього курсу продажу.

На день укладення цього договору еквівалент переданих позичальнику грошових коштів складає 339 400 доларів США.

Сторони домовились, що сума позики, що підлягає сплаті позичальником позикодавцю, визначається в день сплати за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долару США на день платежу при умові, що загальний розмір позики в еквіваленті складає 339 400 доларів США.

Згідно з п.3 договору факт одержання позики підтверджується розпискою власноручно написаною позичальником.

Відповідно до п.6.1 договору, позика повертається протягом восьмимісячного строку до 15 липня 2017 року шляхом щомісячної виплати частини позики з 10 по 15 числа кожного місяця, починаючи з грудня 2016 року згідно погодженого графіку:

1) з 10 по 15 грудня 2016 року: 1 240 650 грн 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

2) з 10 по 15 січня 2017 року: 1 240 650 грн 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

3) з 10 по 15 лютого 2017 року: 1 240 650 грн 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

4) з 10 по 15 березня 2017 року: 1 240 650 грн 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

5) з 10 по 15 квітня 2017 року: 1 240 650 грн 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

6) з 10 по 15 травня 2017 року: 1 240 650 грн коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

7) з 10 по 15 червня 2017 року: 1 240 650 грн 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

8) з 10 по 15 липня 2017 року: 672 708 грн 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 24 400 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 частково виконала зобов`язання за договором позики щодо повернення коштів, а саме: 06 грудня 2016 року отримано 2 430 000 грн 00 коп., що в еквіваленті становить 90 000 доларів США; 15 березня 2017 року отримано 1 210 680 грн 00 коп., що в еквіваленті становить 45 000 доларів США; 30 березня 2017 року отримано 811 200 грн 00 коп., що в еквіваленті становить 30 000 доларів США; 11 травня 2017 року отримано 262 500 грн 00 коп., що в еквіваленті становить 10 000 доларів США; 31 травня 2017 року отримано 639 280 грн 00 коп., що в еквіваленті становить 24 400 доларів США; 14 червня 2017 року отримано 259 900 грн 00 коп., що в еквіваленті становить 10 000 доларів США; 06 липня 2017 року отримано 783 300 грн 00 коп., що в еквіваленті становить 30 000 доларів США; 09 серпня 2017 року отримано 643 250 грн 00 коп., що в еквіваленті становить 25 000 доларів США, про що свідчать нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_1 (а.с.12-19, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що залишились невиконаними зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики щодо повернення позики: до 15 травня 2017 року - 5 600 грн 00 коп., що в еквіваленті на 15 травня 2017 року становить 148 400 грн 00 коп. (98 днів прострочення, з 16 травня 2017 року по 21 серпня 2017 рік); до 15 червня 2017 року - 45 000 доларів США, що в еквіваленті на 15 червня 2017 року становить 172 250 грн 00 коп. (67 днів прострочення, з 16 червня 2017 року по 21 серпня 2017 рік); до 15 липня 2017 року - 24 400 доларів США, що в еквіваленті на 15 липня 2017 року становить 636 596 грн. (37 днів прострочення, з 16 липня 2017 року по 21 серпня 2017 рік).

Загальний розмір заборгованості за договором позики становить 1 957 246 грн 00 коп.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 8% річних, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем кошти не були повернуті у строк, встановлений договором позики, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 16 лютого 2017 року по 07 листопада 2018 року у розмірі 299 422 грн 92 коп. та 8% річних за вказаний період у розмірі 288 572 грн 46 коп., відповідно до п.16 договору позики.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення пені, суд першої інстанції виходив із того, щовідповідач порушив умови договору щодо повернення позики у строк не пізніше 15 липня 2017 року, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за період з 16 лютого 2017 року по 07 листопада 2018 року, що становить 1 068 989 грн 18 коп. Враховуючи, що ОСОБА_2 частково повертала борг, а також приймаючи до уваги, що позивач частково відшкодувала збитки, завдані простроченням виконання шляхом стягнення з відповідача інфляційних втрат та 8% річних на загальну суму 587 995 грн 38 коп., суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування положення ст. 551 ЦК України та зменшення розміру пені до 300 000 грн 00 коп. При цьому суд зазначив, що вказаний розмір буде достатнім для покриття всіх збитків позивача і відповідатиме меті забезпечення виконання умов договору, не буде непомірним та не поставить відповідача у вкрай невигідне, скрутне становище.

Однак з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Відповідно до положень ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, підставою для застосування положень ст.625 ЦК України є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у строк встановлений законом чи договором.

Згідно з п.16 договору позики, у випадку прострочення виконання договору він несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦК України, а саме на вимогу позикодавця позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 8% річних від простроченої суми.

Системний аналіз вказаних вище норм закону та положення п.16 договору позики свідчить про те, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦК України, а саме, сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 8% річних від простроченої суми, настає з моменту невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судом встановлено, що згідно з п.6.1 договору сторони обумовили, що позика підлягає поверненню до 15 липня 2017 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню інфляційні втрати та 8% річних за період з 16 липня 2017 року по 07 листопада 2018 року, що відповідає положенням ст.625 ЦК України, п.16 договору позики та з урахуванням меж заявлених позовних вимог.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України наведених вище вимог закону, умов договору позики та обставин справи належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 8% річних, починаючи з 16 лютого 2017 року.

Апеляційним судом проведено розрахунок інфляційних втрат та 8% річних за період з 16 липня 2017 року по 07 листопада 2018 року.

Згідно розрахунку розмір інфляційних втрат з урахуванням розміру заборгованості у сумі 1 957 246 грн 00 коп. та індексів інфляції за вказаний період, становить 267 359 грн 80 коп., а розмір 8% річних з урахуванням розміру заборгованості у сумі 1 957 246 грн 00 коп. та періоду прострочення 479 днів, становить 205 913 грн 00 коп.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені, дійшов помилкового про наявність підстав для застосування положень ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру пені з 1 068 989 грн 18 коп. до 300 000 грн 00 коп., виходячи з такого.

За положеннями ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином зменшення розміру неустойки є правом суду, яке може бути реалізоване за наявності обставин, які мають істотне значення. При застосуванні ч.3 ст. 551 ЦК України поняття «значно» є оціночним і має конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 495/3889/14-ц (провадження № 61-8508св18).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

По справі встановлено, що у спірних правовідносинах загальний розмір нарахованої пені становить 1 068 989 грн 18 коп., який не перевищує розмір боргу за договором позики у сумі 1 957 246 грн 00 коп., а тому колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування ч.3 ст.551 ЦК України та зменшення розміру пені до 300 000 грн 00 коп.

З наведених підстав також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про наявність підстав для зменшення розміру пені так як вона сплатила останній платіж за договором позики 09 серпня 2017 року, тобто, за 18 днів до дня відкриття провадження у даній справі, що свідчить про її реальні наміри та готовність виконати свої зобов`язання.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 17 лютого 2017 року у загальному розмірі 3 499 507 грн 98 коп., з яких: заборгованість за договором позики у розмірі 1 957 246 грн 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 267 359 грн 80 коп., 8 % річних у розмірі 205 913 грн 00 коп. та пеня у розмірі 1 068 989 грн 18 коп., а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції прийняв до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог з порушенням норм процесуального права, не заслуговують на увагу з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 серпня 2017 року було відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи на 09 жовтня 2017 року о 12 год 45 хв. (а.с.43, т.1).

09 жовтня 2017 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції клопотання про збільшення розміру позовних вимог від 09 жовтня 2017 року (а.с.64-66, т.1).

У зв`язку з неявкою в судове засідання 09 жовтня 2017 року всіх учасників справи, розгляд справи судом відкладено на 01 грудня 2017 року на 10 год 45 хв., що підтверджується довідкою секретаря судового засідання від 09 жовтня 2017 року (а.с.62, т.1).

01 грудня 2017 року судове засідання не відбулось у зв`язку направленням судом справи до апеляційного суду Київської області за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження від 28 серпня 2017 року.

Встановлено, що після повернення справи з апеляційного суду, судом першої інстанції розгляд справи був призначений на 16 квітня 2018 року на 12 год 45 хв. (а.с.119-120, т.1).

12 квітня 2018 року ОСОБА_1 подала до суду клопотання про збільшення розміру позовних вимог від 12 квітня 2018 року (а.с.121-123, т.1).

У зв`язку з набранням чинності новим ЦПК України, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2018 року продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України судом першої інстанції розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче засідання на 05 червня 2018 року об 11 год 00 хв. (а.с.131-132, т.1).

Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

У разі подання такої заяви до суду подаються докази направлення її копії та доданих до неї документів іншим учасникам справи (ч.5 ст.49 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 05 червня 2018 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції письмове клопотання про збільшення розміру позовних вимог від 05 червня 2018 року (а.с.134-136, т.1), яке 06 листопада 2018 року судом було повернуто позивачу для дотримання вимог ЦПК України. Судом було оголошено перерву у підготовчому засіданні до 06 грудня 2018 року о 08 год 30 хв., що підтверджується протоколом судового засідання від 06 листопада 2018 року (а.с.149, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що 13 листопада 2018 року ОСОБА_1 подала клопотання про збільшення розміру позовних вимог, у якому просила не розглядати її клопотання про збільшення розміру позовних вимог від 09 жовтня 2017 року, 01 грудня 2017 року, 12 квітня 2018 року та 05 червня 2018 року. До цього клопотання про збільшення розміру позовних вимог від 13 листопада 2018 року ОСОБА_1 додала докази направлення його копії на адресу відповідача ОСОБА_2 відповідно до вимог ч.5 ст.49 ЦПК України (а.с.153-156, 173-174, т.1).

По справі встановлено, що судом першої інстанції 06 грудня 2018 року у підготовчому засіданні була оголошена перерва до 21 лютого 2019 року до 15 год 00 хв., про що свідчить протокол судового засідання від 06 грудня 2018 року (а.с.191, т.1).

З протоколу судового засідання від 21 лютого 2019 року вбачається, що судом першої інстанції у підготовчому засіданні було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_5 та приєднано до матеріалів справи заяву позивача про збільшення позовних вимог від 13 листопада 2018 року (а.с. 191, т.1).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження на 10 червня 2019 року об 14 год 00 хв. (а.с. 227, т.1).

Враховуючи, що клопотання ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог від 09 жовтня 2017 року, 01 грудня 2017 року, 12 квітня 2018 року та 05 червня 2018 року не були прийняті судом першої інстанції до розгляду та були повернуті позивачу, а клопотання про збільшення розміру позовних вимог від 13 листопада 2018 року позивачем ОСОБА_1 було подано до закінчення підготовчого засідання та нею додано докази направлення копії цього клопотання відповідачу, тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дотримані вимоги ЦПК України при прийняті до розгляду вказаного клопотання позивача про збільшення розміру позовних вимог від 13 листопада 2018 року, а відтак доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог від 13 червня 2018 року з порушення норм процесуального права, є необґрунтованими.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позивачем недоплачено судовий збір при поданні клопотання про збільшення розміру позовних вимог від 13 листопада 2018 року заслуговують на увагу, виходячи з такого.

Відповідно до п.п.2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються в таких розмірах: за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом у серпні 2017 року, ціна позову становила 2 467 400 грн 00 коп.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб плати на 01 січня 2017 року становив 1 600 грн 00 коп.

Тому за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір відповідно до п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» у максимальному розмірі, а саме, 8 000 грн 00 коп. (1 600,00 ? 5), що підтверджується квитанцією (а.с. 38, т.1).

13 листопада 2018 року ОСОБА_1 подала клопотання про збільшення розміру позовних вимог до 3 614 230 грн 58 коп.

Відповідно ч.2 (абз.2) ст. 6 Закону України «Про судовий збір»,у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред`явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою. У разі зменшення розміру позовних вимог питання щодо повернення суми судового збору вирішується відповідно до статті 7 цього Закону.

Отже, враховуючи, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року становив 1 762 грн 00 коп., позивачу необхідно було доплатити судовий збір у розмірі 810 грн 00 коп. ((1 762,00 ? 5) - 8 000)). Однак за подання заяви про збільшення розміру позовних вимоги від 13 листопада 2018 року позивач недоплатила судовий збір.

У пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може, зокрема, стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат слід врахувати належну до сплати ОСОБА_1 суму судового збору.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у матеріалах справи документами (договором про надання правової допомоги від 06 жовтня 2017 року, додатковими угодами до цього договору, актами наданих послуг та фактичних витрат, платіжними дорученнями) та не заперечується відповідачем, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21 792 грн 00 коп.

Також ОСОБА_1 за подання до суду позову сплатила судовий збір у розмірі 8 000 грн 00 коп. (а.с.38, т.1), а за подання апеляційної скарги - 11 534 грн 84 коп. (а.с.39, т.2).

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ОСОБА_1 , то понесені позивачем судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу та судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 40 015 грн 05 коп.

Враховуючи, що за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог від 13 листопада 2018 року ОСОБА_1 недоплатила судовий збір у розмірі 810 грн 00 коп., то відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України належний до стягнення з відповідача на її користь розмір судового збору необхідно зменшити на 810 грн 00 коп.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 39 205 грн 05 коп. (40 015,05 - 810).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 17 лютого 2017 року у загальному розмірі 3 499 507 (три мільйони чотириста дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот сім) грн 98 коп., з яких: заборгованість за договором позики у розмірі 1 957 246 грн 00 коп., інфляційній втрати у розмірі 267 359 грн 80 коп., вісім процентів річних у розмірі 205 913 грн 00 коп. та пеня у розмірі 1 068 989 грн 18 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 )судові витрати у розмірі 39 205 грн 05 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді