Справа № 635/2362/18
Провадження № 2/635/714/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року смт. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області в складі

головуючого судді Назаренко О.В.,

за участі секретаря Літінської Г.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

УСТАНОВИВ:

12 квітня 2018 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, який був уточнений 31 серпня 2018 року. Відповідно до уточненої редакції позовних вимог позивач просить здійснити поділ спільного майна-домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ; визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. А-2, веранди, мансарди, гаражу, погребу, каналізаційної ями, скважини та земельної ділянки загальною площею 0,207 га, яка розташована на території Вільхівської сільської ради по АДРЕСА_1 , право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №138 24.12.1994 року.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 , зареєстрованому 15.12.1989. Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22.02.2017 шлюб позивачем та відповідачем розірвано, на теперішній проживають окремо, спільного побуту не ведуть, неповнолітній син проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.

В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторонами закінчено будівництво та введено в експлуатацію домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Позивачем було написано нотаріально завірену заяву від 27.12.2016 № 1091 про те, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 є об`єктом власності її чоловіка ОСОБА_3 та за рахунок спільних коштів та майна, належного їм на праві спільної сумісної власності, не набувалось. Однак, ОСОБА_3 виконувати обіцяне відмовляється, на теперішній час перебуває в цивільному шлюбі та проживає з теперішньою дружиною в спірному домоволодінні, чим фактично залишає неповнолітнього сина без житла. Тому, нотаріально завіреною заявою від 30.03.2018 №161 раніше подану заяву від 27.12.2016 № 1091, позивачем скасовано, оскільки вона була написана шляхом заведення її в оману. Таким чином, вищезазначений житловий будинок являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача та відповідача.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2018 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні.

29 січня 2019 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно закрито та справа призначена до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила суд його задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1

22 жовтня 2019 року на підставі ч. 6 ст. 268 ЦПК України судом проголошена вступна і резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтями 12,11,81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Згідно з частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК).

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 грудня 1989 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 закінчено будівництво та введено в експлуатацію домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджуються Актом про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 09.09.1996.

Згідно з ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, зокрема право власності.

Згідно зі ст. 5 зазначеного Закону передбачено, шо у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані.

Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно зі п. 9 Постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду Цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова) відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Пунктом 11 Постанови передбачено, що ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до п. 13 Постанови можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до п. 17 Постанови розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, вищезазначений житловий будинок являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто моєю та мого колишнього чоловіка - ОСОБА_3 .

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За таких обставин суд вважає, що в даному випадку є всі підстави для захисту майнових прав позивача ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 12, 81, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості, що не проголошуються:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 24 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя: Назаренко О.В.