07.10.2019 Справа № 363/3619/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про визнання незаконним та скасування рішення Новопетрівської сільської ради № 205 від 25 грудня 2003 року, скасування державної реєстрації земельної ділянки та Державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

позивач звернувся до суду з позовною заявою та, уточнивши позовні вимоги, просив визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Новопетрівської сільської ради № 205 від 25.12.2003 року; скасувати державну реєстрацію та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:253:1006, серії КВ № 107525 виданий 17.03.2004 року на ім`я ОСОБА_2 , а також визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,2153 га з кадастровим номером :03:253:1006 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що йому на праві власності належить Ѕ частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на спірній земельній ділянці, а відтак позивач вважає, що в нього виникло право власності на Ѕ земельної ділянки під цим будинком, оскільки будинок і земельна ділянка є цілісним об`єктом.

Оскільки згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04.06.2008 року за ним визнано право власності на Ѕ частину будинку в порядку спадкування за законом вважає, що в нього виникло право власності на Ѕ частину згаданої земельної ділянки під цим будинком, згідно вимог ст. 120 ЗК України, коли таке право у відповідача припинилося.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому наполягав на відмові у її задоволенні, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, коли про існування оскаржуваних рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку йому було відомо ще більше 10 років тому.

Представник відповідача Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області також подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги просив залишити без задоволення, оскільки Земельним кодексом не передбачено такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як набуття права власності на будинок іншою особою. В той же час з посиланням на постанову ВСУ від 23.10.2013 року у справі № 6-83цс13, зазначив, що оскільки державний акт про право приватної власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі такого державного акту безпосередньо залежить від дотримання вимог закону при винесенні рішення. Разом з тим позивачем не надано суду доказів про порушення його прав внаслідок видачі виконкомом Новопетрівської сільської ради рішення № 205 від 25.12.2003 року.

Представник позивача в суді позов підтримав та наполягав на його задоволенні з викладених у ньому підстав.

ОСОБА_2 та його представник в суді погодилися з тим, що позивач вправі користуватися лише земельною ділянкою необхідною для обслуговування його Ѕ частини будинку. Проти позову й обраного позивачем способу захисту заперечили. При цьому ОСОБА_2 ствердив, що право власності на спірну земельну ділянку у нього виникло в 2004 році, тобто задовго до того, як у позивача виникло право власності на будинок у 2008 році. При цьому зазначив, що приватизував спірну земельну ділянку на себе, оскільки після смерті спадкодавця був її єдиним користувачем, коли його покійний на даний час брат, не хотів приватизовувати цю земельну ділянку й користуватися нею, оскільки це потребувало грошових витрат.

Представник Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до суду не прибув та про причини своєї неявки суд не повідомив.

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

17 березня 2004 року ОСОБА_2 приватизував на себе земельну ділянку з кадастровим номером :03:253:1006 в АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконкому Новопетрівської сільської ради від 25 грудня 2003 року № 205 та отримав державний акт серія КВ № 107525 на право власності на земельну ділянку площею 0,2153 га в АДРЕСА_1 .

04 червня 2008 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області у справі № 1/2 - 2092/08 визнано у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Цим же рішенням визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 .

30.07.2008 року ОСОБА_4 на підставі вказаного рішення суду зареєстрував право власності на частину будинку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 130734861.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 6 ст. 177 ЦПК України, до заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребовування.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до п. в ч. 1 ст. 81 ЗК України, в редакції чинній на момент видачі державного акту відповідачу, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно ч. ч. 1, 2 та п. а ч. 3 ст. 116 ЗК України, в редакції чинній на момент видачі державного акту відповідачу, громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно чинної ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ст.ст. 1216, 1218, 1225 ЦК України , спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до вимог ст. 120 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (набуття позивачем права власності на Ѕ частину будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Відповідно до роз`яснень даних у пп. ґп. 18 ППВС України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня

2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК (435-15), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V (997-16) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни

її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки,

яка необхідна для її обслуговування.

Вимоги ст. 120 ЗК України, в редакції чинній на час розгляду справи до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.

Підстави припинення права власності на земельну ділянку визначені в ст. 140 ЗК України, до яких набуття співвласником будинку права власності на частину будинку не відноситься.

Відтак, в розумінні вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, позивачеві у цій справі могло б належати право власності або користування лише частиною земельної ділянки розташованою безпосередньо під будинком, а також територією необхідною для його обслуговування, коли такий порядок сторонами не визначався та у позові питання про це не порушувалось.

З матеріалів справи судом встановлено, що у відповідача ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку виникло ще у 2004 році, коли позивач на той час жодних прав стосовно цієї земельної ділянки не мав.

Судом встановлено, що відповідачеві 17.03.2004 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 107525 на підставі рішення виконкому Новопетрівської сільської ради.

Разом з тим всупереч вимог ч. 6 ст. 177 ЦПК України в справі відсутнє й позивачем не надано саме оскаржуване рішення виконкому Новопетрівської сільської ради № 205 від 25.12.2003 року.

Відсутня у справі й технічна документація та інші документи, що в сукупності стали підставою передачі у власність відповідачеві земельної ділянки з кадастровим номером :03:253:1006, коли на запит суду Новопетрівська сільська рада та архівний відділ Вишгородської РДА вказані документи не надано.

Відтак позивачем в суді не доведено та не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів того, що зазначене рішення виконкому Новопетрівської сільської ради винесено з порушенням вимог закону та з порушенням прав позивача.

За викладених вище умов сама тільки та обставина, що таке рішення прийнято виконкомом, а не сільською радою достатньою підставою для його скасування в цій справі бути не може.

При цьому суд враховує, що згідно ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 30.12.2010 року позовну заяву ОСОБА_8 , яка діяла в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення виконкому Новопетрівської сільської ради № 205 від 25.12.2003 року, залишено без розгляду, яка набрала законної сили і ніким не оскаржувалась.

Сам лише факт успадкування позивачем в 2008 році Ѕ будинку АДРЕСА_1 , розташованого на спірній земельній ділянці про незаконність набуття права власності відповідачем на неї в порядку приватизації свідчити не може.

На момент приватизації відповідачем спірної земельної ділянки в 2004 році, права позивача внаслідок такої приватизації не порушені і не могли бути порушені, оскільки в суді не доведено, що на той час у позивача виникло будь-яке право стосовно цієї земельної ділянки.

Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Як передбачено ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

З матеріалів справи суд не може дійти висновку, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:253:1006 без дотриманням вимог закону. Отже згідно Закону вважається, що право власності набуто правомірно, коли протилежне позивачем в суді не доведено.

Не доведено позивачем і того, що відповідач безплатно приватизував спірну земельну ділянку повторно, тобто всупереч ч. 4 ст. 116 ЗК України, доказів про що суду не подано.

Правова позиція стосовно цілісності об`єкту нерухомості і земельної ділянки в даному випадку не може бути покладена в основу скасування виниклого у відповідача в порядку приватизації права власності на земельну ділянку, коли у спадкодавця позивача право на земельну ділянку не виникло.

Таким чином підстав для скасування державного акту на спірну земельну ділянку за відповідачем й рішення на підставі якого його видано судом не встановлено і позивачем в суді не доведено.

Крім того, варто зазначити, що захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення такого права.

При розгляді цієї справи, судом не встановлено підстав для припинення права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_2 в розумінні вимог ст. 140 ЗК України.

Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо захисту права власності.

Водночас судом встановлено, що відповідач відкрито, постійно протягом 15 років й законно володів спірною земельною ділянкою, починаючи з 2004 року, й позбавлення його цього права після спливу тривалого часу буде невиправданим втручанням в право мирно володіти своїм майном.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Таким чином з огляду на спірні правовідносини, підстав для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки площею 0,2153 га і виникнення такого права за рішенням суду, з одночасним скасуванням права власності на неї за відповідачем, судом не встановлено.

Однак з урахуванням сукупності встановлених по справі обставин позивач має право на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою (1/2 їх частина) та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, право власності на яке він праві набути на підставі відповідного правочину з відповідачем, що також останній визнав в суді.

Обраний позивачем спосіб захисту за таких умов на вимогах Закону не ґрунтується, призведе до порушення права власності відповідача на земельну ділянку, права мирно володіти своїм майном (більше 15 років), порушення принципу правової визначеності, а тому позов про це є недоведеним і необґрунтованим, а відтак задоволенню не підлягає.

За таких умов, слід дійти висновку, що запропоноване в позові втручання в права власника, призведе до істотного порушення його прав в розумінні вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод й невиправданого втручання в право мирно володіти своїм майном та порушення принципу правової визначеності.

Підсумовуючи викладене, доводи позову підставою для скасування права власності на спірну земельну ділянку та визнання за позивачем Ѕ частини цієї земельної ділянки бути не можуть.

З урахуванням викладених обставин, підстав для задоволення позову судом не встановлено, який є недоведеним та не обґрунтованим.

Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданого 04 червня 2015 року Вишгородським УДМС України у Київській області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області, знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці , вул. Свято-Покровська, 171 .

Суддя