Провадження №22-ц/812/1633/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 жовтня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №483/739/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на рішення, яке постановив Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Шевиріної Тетяни Дмитріївни у приміщенні цього суду 29 липня 2019 року, повний текст якого складений в той же день, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а :

У травні 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі - ТОВ «ВЕЛЛФІН») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 18 березня 2016 р. між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено договір позики №23171, за умовами якого останній надано позику у розмірі 1231 грн. строком на 15 днів шляхом перерахування коштів на вказаний відповідачкою банківський рахунок. ОСОБА_1 зобов`язалася сплачувати відсотки за користування позикою у розмірі 1,8% від суми позики, але не менше 40 грн. за перший день користування позикою, та 1,8 % від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, і 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2 Договору.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 зобов`язання за Договором не виконала і станом на 02 квітня 2019 р. має заборгованість по кредиту у розмірі 51480 грн. 42 коп., з яких: 1231 грн. - тіло; 50249 грн. 20 коп. відсотки, позивач просив стягнути на його користь вищевказану заборгованість та судовий збір в сумі 1921 грн.

03 липня 2019 р. до канцелярії суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій вона просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити в позові з цих підстав.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2019 р. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що сума позики була перерахована відповідачці 18 березня 2016 року, суд дійшов висновку про укладення сторонами договору позики на суму 1600 гривень 18 березня 2016 року.

Щодо суми основного боргу, суд зазначив, що оскільки договір позики укладений 18 березня 2016 року строком на 15 днів, строк дії договору сплив 02 квітня 2016 року, а строк позовної давності, про застосування якого просить відповідачка, - 02 квітня 2019 року. Позовна заява про стягнення заборгованості за договором позики подана до суду через засоби поштового зв`язку 08 травня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. З урахуванням того, що стягнення відсотків є додатковою вимогою, пред`явленою у зв`язку зі стягнення суми позики, суд також дійшов висновку про відмову в позові в цій частині вимог.

В апеляційній скарзі ТОВ «ВЕЛЛФІН» вказує, що рішення суду першої інстанції не відповідає дійсним обставинам справи і є таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково застосував позовну давність, оскільки згідно детального розрахунку заборгованості за кредитним договором, укладеним з відповідачем, останній платіж в сумі 100 грн. ОСОБА_1 здійснила 13 травня 2016 року, а тому звернувшись до суду 30 травня 2019 року, позивач не пропустив строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить не скасовувати рішення суду першої інстанції, взяти до уваги, що позивачем пропущений строк позовної давності, про що відповідачкою було подано відповідну заяву.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2016 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 (позичальник) уклали договір позики №23171 в електронній формі, на підставі якого ОСОБА_1 отримала 1600 грн. строком на 15 днів (а.с. 32).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3. та 1.4. вказаного договору позики, позикодавець зобов`язується надати позичальнику на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 1600 гривень 00 копійок на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою зазначені у пункті 1.5. цього Договору. Строк дії договору становить 15 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Позика надається строком на 15 днів. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між позичальником і позикодавцем.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Частиною 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про електронну комерцію» ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

Так, частиною 4 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що фізична особа (споживач) послуг у сфері електронної комерції повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2. Розділу 4 Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на сайті товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення заявки на сайті товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення.

Згідно із п. 5.1. Розділу 5 вказаних Правил, рішення про погодження чи відмову в наданні позики приймається товариством на підставі наданої заявником в електронній формі заявки на отримання позики та будь-якої додаткової інформації, наданої заявником.

У відповідності до пункту 6.3. цих Правил у разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті та шляхом надсилання електронного повідомлення на електронну адресу, зазначену в заяві. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню, заявник отримує електронну копію договору позики.

18 березня 2016 р. у визначеному пунктами 4.1, 4.2 Правил порядку відповідачка оформила заявку для отримання позики шляхом заповнення усіх полів заявки, які є обов`язковими для заповнення, на підставі якої між сторонами було укладено договір позики в електронній формі.

На виконання умов договору позивачем через оператора послуг платіжної інфраструктури Platon на картковий рахунок ОСОБА_1 була перерахована сума позики - 1600 грн., що підтверджується повідомленням від 03 квітня 2019 р. ТОВ «Платежі Онлайн», яка надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, за якими банк-еквайер здійснює зарахування коштів згідно договору-доручення №ФБ211/11 від 18 листопада 2015 р. (а.с. 42).

Факт укладання договору позики та отримання від позивача грошових коштів 18 березня 2016 р. відповідачка підтвердила у своїй заяві до суду від 03 липня 2019 р. (а.с. 65), а тому ці обставини не підлягають доказування в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Таким чином, між сторонами виникли цивільно-правові відносини, пов`язані із виконанням договору позики, укладеного в електронній формі.

Позивач, перерахувавши відповідачці обумовлені грошові кошти, виконав умови договору позики, відповідачка ж зобов`язання за договором позики виконувала неналежним чином.

Згідно з наданою ТОВ «ВЕЛЛФІН» довідкою за Договором №23171 від 18 березня 2016 року станом на 02 квітня 2019 року відповідачка має заборгованість у сумі 51 480 грн., з яких 1 231 грн. - сума основного боргу, 50 249 грн. 20 коп. - відсотки за користування позикою (а.с. 41).

Відмовляючи в позові, суд виходив з пропуску позивачем строку позовної давності до вимог про стягнення основної суми боргу та процентів за користування грошовими коштами.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Відповідачка 03 липня 2019 року подала до суду заяву про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності.

Як роз`яснено в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, насамперед, вирішуючи спір, суд зобов`язаний визначитися, чи доведений факт порушення відповідачем прав позивача, чи обґрунтовані позовні вимоги і лише у разі доведеності позовних вимог, обговорити питання позовної давності за умови звернення відповідача із відповідною заявою.

Суд на звернув уваги на такі вимоги закону і, не визначившись із доведеністю позовних вимог, застосував положення щодо позовної давності.

Вирішуючи, чи доведені позовні вимоги, колегія суддів виходить з наступного.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18).

Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу договору позики, є подібними до правовідносин, які виникають з договорів кредиту, а тому в силу частини 9 статті 10 ЦПК України колегія суддів вважає можливим застосувати у цій справі вказані правові позиції.

За умовами укладеного кредитного договору сторони по справі погодили сплату заборгованості за позикою 02 квітня 2016 року та процентів за наданою позику.

ОСОБА_1 зобов`язалася відповідно до пункту 1.5 договору позики сплачувати проценти за користування позикою у розмірі 1,8% від суми позики, але не менше 40 грн. за перший день користування позикою, та 1,8 % від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, і 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в пункті 1.2 Договору (15 днів).

Відтак, у межах строку кредитування (з 18 березня 2016 року по 02 квітня 2016 року) відповідачка мала, зокрема, повернути позивачеві позичені кошти і сплачувати проценти. Після закінчення строку користування позикою, починаючи з 03 квітня 2016 року, відповідачка мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість.

За такого позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом лише в межах строку надання позики - по 02 квітня 2016 року.

Як вбачається з графіку розрахунків за договором позики від 18 березня 2016 року та довідки щодо заборгованості (а.с. 40-41), заборгованість за сумою позики становить 1231 грн., заборгованість за процентами за користування позикою за період з 18 березня 2016 року по 02 квітня 2016 року складає 443 грн. 20 коп. І саме позовні вимоги щодо стягнення таких сум є доведеними та обґрунтованими, а вимога про стягнення процентів за користування позикою за період з 03 квітня 2016 року по 02 квітня 2019 року в сумі 49 806 грн. 20 коп. не ґрунтується на вимогах закону.

Перебіг позовної давності, як це передбачено частиною 1 статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сторони домовились, що сума позики має бути повернута ОСОБА_1 02 квітня 2016 року, тому у зв`язку із недотриманням позичальником такої домовленості, про порушене право позивач був обізнаний 03 квітня 2016 року, а тому позовна давність для захисту порушеного права тривала з 03 квітня 2016 року до 03 квітня 2019 року.

ТОВ «ВЕЛЛФІН», звернувшись з позовом до суду через засоби поштового зв`язку 08 травня 2019 року, пропустило строк позовної давності, а том правильним є висновок суду про наявність підстав для відмови у позові через пропуск позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з позики, а також процентів за користування позикою за період з 03 квітня 2016 року по 02 квітня 2019 року, оскільки він ґрунтується на оцінці наявних у матеріалах справи доказах та повно і всебічно встановлених обставинах справи.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що суд помилково дійшов висновку про порушення строку позовної давності при зверненні до суду, тому що останній платіж в сумі 100 грн. відповідачкою було здійснено 13 травня 2016 року.

На підтвердження своїх аргументів до апеляційної скарги ТОВ «ВЕЛЛФІН» надало розгорнутий розрахунок заборгованості за укладеним з ОСОБА_1 договором позики від 18 березня 2016 року № 23171, в якому зазначені внесені позичальником платежі за договором.

В силу статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (час тини 1-3 статті 13 ЦПК України).

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Порядок подання доказів визначений статтею 83 ЦК України.

Так, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В силу положень частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки поданий до апеляційної інстанції розрахунок заборгованості є новим доказом, який в порушення визначеного статтею 83 ЦПК України порядку не був поданий до суду першої інстанції разом з позовною заявою, в позовній заяві позивач не посилався на обставини щодо переривання строку позовної давності, в апеляційній скарзі відсутні будь-які посилання на наявність поважних причин, які унеможливлювали подання позивачем розгорнутого розрахунку заборгованості, колегія суддів не вбачає підстав для прийняття цього доказу і відхиляє його, а тому вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують вчинення відповідачкою дій, які б свідчили про переривання позовної давності.

Отже в апеляційного суду відсутні підстави не погоджуватись з висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з позики та процентів за користування позикою з 03 квітня 2016 року по 02 квітня 2019 року.

Відповідно до змісту частини 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначені вище висновки щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень процесуального закону та ЦК України щодо застосування позовної давності залишилась поза доводами апеляційної скарги позивача, але з врахуванням положень ч. 4 чт. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що встановлене неправильне застосування норм матеріального та процесуального права є в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування рішення суду в частині відмови у стягненні процентів за користування позикою за період з 03 квітня 2016 року по 02 квітня 2019 року з постановленням в цій частині нового рішення про відмову у позові через його необґрунтованість.

Враховуючи, що рішення суду в частині позовних вимог скасовано, але в позові відмовлено з інших підстав, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2019 року скасувати в частині відмови у стягненні процентів за користування позикою за період з 03 квітня 2016 року по 02 квітня 2019 року, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування позикою за період з 03 квітня 2016 року по 02 квітня 2019 року відмовити у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 23 жовтня 2019 року