РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/13327/19

Провадження № 2/643/4626/19

29.10.2019 Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Кононенко Т.О.,

за участі секретаря судових засідань -Сиротенко О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Московського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на коритсування житлом,

встановив:

Виклад позиції позивача

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позовна заява мотивована тим, що у 2014 році вона зареєструвала місце проживання свого онука ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим, що позивач є тяжко хворою, має похилий вік, і їй необхідна стороння допомога. Вони домовились з відповідачем та його матерю ОСОБА_3 , яка є донькою позивача, щодо всіх обставин даного правочину і відповідач обіцяв проживати в спірній квартирі та надавати позивачу необхідну допомогу, але після його реєстрації в даній квартирі, відповідач так і не вселився в квартиру і жодної допомоги не надавав. Окрім того позивач змушена сплачувати комунальні послуги з урахуванням відповідача, що значно погіршує її матеріальний стан .

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просить суд, визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії у справі

19.08.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Кононенко Т.О.

Ухвалою суду від 20.08.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 10.09.2019 року. ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору на підставі ст. 8 Закону України « про судовий збір»..

Ухвалою суду від 02.10.2019 року по справі було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду

В судове засідання позивач не зявилася, про місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просить слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав вказаних в ньому

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини.

Судом встановлено, що в кватирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16.05.2019 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.01.1995 року за реєстрованого за № 2.247 кватира № АДРЕСА_3 належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 3042. На момент смерті ОСОБА_4 в спірній квартирі були зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтвержується довідкою ЖК « Радіст» від 04.03.2015 року № 3/225. Відповідно до свідоцтва про смерть від 15.03.2019 року виданного Харківським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління ючтиції у Харківській області - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року актовий запис № 4132. Відповідно до акту від 23.10.2019 року ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою.

При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу вимог ч. 2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, який набрав чинності 03.08.2004 року, право власності підлягає державній реєстрації.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1)реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства,що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Між тим, станом на дату розгляду справи ОСОБА_1 не надала доказів того, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , з матреріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.01.1995 року за реєстрованого за № 2.247 квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , доказів того, що позивач, або будь -хто прийняв спадщину після померлого ОСОБА_4 суду надано не було.

У відповідності до положень ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За вказаних обставин, суду не надано доказів того, що права позивача у даному випадку порушені, що підлягають захисту у відповідності до способів, визначених ст. 16 ЦК України, враховуючи ту обставину, що станом на даний час остання не надала належних та допустимих доказів того що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , а тому нею, не може ініціюватись питання про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. З огляду на дані обставини, у задоволення позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору позивачу не відшкодовуються , у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Керуючись ст. ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 3-5,12-13, 76-92, 95, 141, 223, 258-259, 268, 264-265, 272-273, 280, 352, 354-355, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на коритсування житлом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано- після закінчення апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, а у разі його ухвалення за відсутності учасників справи- в той же строк з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 01.11.2019 року.

Сторони та учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання : АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_1

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання : АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_2 ;

Суддя Т.О. Кононенко