Житомирський апеляційний суд
Справа №381/1219/18 Головуючий у 1-й інст. Палазюк В. М.
Категорія 52 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №381/1219/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - орган опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області, Виконавчий комітет Андрушівської міської ради Житомирської області (орган опіки та піклування), про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області, ухвалене 19 лютого 2019 року суддею Палазюк В.М. у м. Андрушівка, повний текст рішення складено 28 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу систематично та навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків: не виявляє інтересу до дитини та її долі, не спілкується з нею у обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, матеріальної допомоги не надає, не піклується про її фізичний, духовний і розумовий розвиток.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення її позову.

Крім доводів викладених у позові зазначила, що судом не враховано того факту, що відповідач звертався до суду із позовом про скасування усиновлення і така справа за його касаційною скаргою перебуває на розгляді у Верховному Суді. Крім того, судом при вирішенні спору не врахований висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 На її думку, відсутність позову про усунення перешкод у спілкуванні з дочкою підтверджує небажання відповідача спілкуватися із нею.

Вважає, що судом були проігноровані її доводи, пояснення, письмові докази, а у тексті рішення викладено лише доводи відповідача. Послалася також на Конвенцію ООН про права дитини, Сімейний кодекс України.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 зазначив про те, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження свідомого ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, послався на те, що відповідачеві чинилися перешкоди у спілкуванні з дочкою, а тому вважає висновок суду про відмову у задоволенні позову законним і обґрунтованим.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_6 та представник органу опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області Курбет С.А. апеляційну скаргу підтримали. Представник відповідача - ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнав, посилаючись на її безпідставність.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно частин першої та п`ятої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківський прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 10, 11 т. 1).

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 12, 13 т. 1).

Неповнолітня ОСОБА_4 проживає з матір`ю, яка займається її вихованням та утриманням, батько не проживає з сім`єю з січня 2017 року (а.с. 15,17,18 т. 1).

Відповідно до висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 23.04.2018 №06-23/1827, який здійснений із урахуванням рішення Комісії з питань захисту прав дитини, протоколу №3 від 21.03.2018, вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним та відповідає інтересам дитини (а.с. 116-118 т. 1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено винну поведінку відповідача та свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками.

Аналізуючи підстави звернення до суду з указаним позовом, норми сімейного законодавства України та міжнародних нормативно-правових актів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтями 12-15 Конвенції визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Разом з тим, суд вирішив спір без з`ясування думки дитини, яка у силу свого віку (на час розгляду справи судом першої інстанції дитина досягла 15 років) у повній мірі була здатна усвідомлювати значимість для неї питання позбавлення батьківських прав батька.

Будучи опитаною у суді апеляційної інстанції (на час опитування дитина досягла 16 річного віку) ОСОБА_4 повідомила суду, що батько протягом останніх трьох років не піклується про неї та не спілкується з нею. До цього, коли вона до нього зверталася, він їй казав, що у неї є мати і саме до неї вона має звертатися. Батько виїхав за кордон, не телефонує їй, не цікавиться її життям. Коли він приїздив, то зустрічався із її молодшим братом, який є його рідним сином. Дитина вказала на відсутність позитивних спогадів про батька.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідач у грудні 2017 року звернувся до суду із позовом про скасування усиновлення ОСОБА_3 , посилаючись на вкрай неприязні відносини з матір`ю дитини та проявом негативу та агресії щодо нього з боку колишньої дружини та доньки (а.с. 119-122 т. 1). Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення (а.с. 191-194 т. 1). У січні 2019 року, під час існування спору про позбавлення батьківських прав, останній подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій посилався на вкрай неприязні стосунки між ним та дитиною, зазначав, що дочка не бажає з ним спілкуватись і скасування усиновлення не буде суперечити її інтересам. Відхиляючи касаційну скаргу, у своїй постанові від 25 квітня 2019 року у справі №381/4827/17 Верховний Суд зазначив, що між позивачем та дитиною склалися вкрай напружені відносини, при цьому припинення спілкування позивача з усиновленою дитиною має місце у тому числі через небажання батька, а не виключно поза його волею та дійшов висновку, що дії колишньої дружини (ховає дітей, не пускає до квартири, тощо) свідчать лише про конфлікт з колишньою дружиною, однак не доводять обставин існування між позивачем і дитиною стосунків, які роблять неможливими виконання ним своїх батьківських обов`язків та не свідчить про невідповідність усиновлення інтересам дитини.

Тобто, вищевказаними судовими рішеннями було встановлено вкрай напружені відносини між батьком і дочкою та припинення спілкування із нею у тому числі через небажання батька, враховуючи, що конфлікт з колишньою дружиною, на який посилався останній, не доводить обставин існування між батьком і дитиною стосунків, які роблять неможливими виконання ним своїх батьківських обов`язків.

ОСОБА_4 підтвердила в суді апеляційної інстанції відсутність бажання батька спілкуватися та піклуватися про неї.

Матеріали справи не містять доказів чинення перешкод позивачкою у реалізації батьком своїх обов`язків відносно дочки. Надані суду представником відповідача докази стосуються лише спору щодо побачень відповідача з сином (а.с. 79-83 т. 1).

Отже, відповідач свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, що свідчить про його винну поведінку (бездіяльність), свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками.

Зазначене підтверджене висновком органу опіки і піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 23.04.2018 №06-23/1827, який здійснений із урахуванням рішення Комісії з питань захисту прав дитини, протоколу №3 від 21.03.2018, який вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним та відповідає інтересам дитини.

При цьому орган опіки і піклування у своєму висновку вказав, що відповідач вчиняв насильство в сім`ї стосовно своєї дружини і постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.11.2016 ОСОБА_2 було звільнено від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за малозначністю діяння, обмежившись усним зауваженням, а справу щодо нього закрито. Крім того, існував випадок вживання ним наркотичних засобів, що було зафіксовано висновком результатів медичного огляду. Також, 07.12.2017 внесені відомості до ЄРДР про те, що в діях ОСОБА_2 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч.1 КК України. Згідно висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 27.11.2017 у ОСОБА_3 виявлені синці та садна (а.с.114 т. 1).

Обставини, викладені у висновку органу опіки і піклування підтверджені письмовими доказами, наявними у матеріалах справи (а.с. 110-115 т. 1).

Доцільність вжиття органом опіки та піклування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав достатньо аргументовано у вищезазначеному висновку, а посилання суду на ту обставину, що його здійснено без врахування позиції відповідача щодо бажання приймати участь в вихованні дитини не спростовує наведені у ньому факти.

Крім того, висновки та рекомендації психологів, наявні у матеріалах справи, свідчать про негативний вплив спілкування з батьком на психічний стан дочки, усунення його від спілкування, та відображають саме психо-емоційний стан дитини, а не загальний психо-емоційний стан у сім`ї, як зазначив суд першої інстанції (а.с. 19-21 т. 1). Зокрема, матеріали справи містять висновок психологічного обстеження неповнолітньої ОСОБА_4 від 03.03.2017, згідно якого остання, наводячи приклади, вбачає в татових діях загрозу щодо свого та маминого здоров`я, а саме фізичний, моральний та психологічний тиск з боку батька. Виявлено тривожність дитини по відношенню до батька. В ході обстеження виявлено високий рівень тривожності дитини та зроблено висновок про негативні емоційно-дискомфортні відносини з батьком. Як наслідок, рекомендовано проводити психологічну корекцію тривожного стану, який може призвести до деструктивних наслідків для психіки дитини (а.с. 16 т. 1).

Також, як вбачається з матеріалів справи, у своїх письмових поясненнях від 05.04.2018 ОСОБА_4 повідомляла, що ОСОБА_2 напав на неї вдома і вдарив викруткою в живіт, що мало місце 24.11.2017 (а.с. 134 т. 1).

Саме у зв`язку з цими подіями внесені відомості до ЄРДР про те, що в діях ОСОБА_2 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 ч.1 КК України (а.с.113 т. 1).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Отже, враховуючи думку дитини, її психологічний стан, який вказує на негативні емоційно-дискомфортні відносини з батьком, тривожність дитини по відношенню до батька, поведінку відповідача, відсутність бажання у нього здійснювати свої батьківські обов`язки, про що зокрема свідчить відсутність відповідних дій, свідоме нехтування такими обов`язками та звернення до суду із позовом про скасування усиновлення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача відносно ОСОБА_3 .

У даному випадку факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та спростовується його зверненням до суду із позовом про скасування усиновлення.

Посилання суду на бажання батька змінити свою поведінку ґрунтуються на припущеннях, спростовуються поясненнями дитини, наявними у матеріалах письмовими доказами.

Сплата аліментів відповідачем не вказує на виконання ним батьківських обов`язків, а є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання і не може бути підставою для відмови у задоволенні позову за встановлених вище обставин.

Крім того, враховується відсутність бажання реальної участі саме у вихованні дитини, а не її утримання за судовим рішенням, оскільки формальне ставлення до виконання батьківських обов`язків є неприпустимим.

Беручи до уваги вищенаведене, якнайкращі інтереси дитини, з метою запобігання деструктивних наслідків для її психіки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_3 .

У відповідності до ст. 141, п.п. б), в) п.2 ч.1 ст.382 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати в сумі 1762,3грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2019 року скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1762,3 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 25 жовтня 2019 року.