Єдиний унікальний номер 725/3058/19
Номер провадження 2/725/409/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2019 року.Першотравневий районний суд м.Чернівці

в складі:

головуючої судді Вольської-Тонієвич О.В.

при секретарі Григорчук Д.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна.

Посилався на те, що з відповідачкою ОСОБА_2 вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13 квітня 1993 року. Незважаючи на розірвання шлюбу, фактичні подружні відносини вони не припиняли та продовжували проживати однією сім`єю.

23 серпня 1996 р. під час перебування у фактичних шлюбних відносинах вони придбали нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 , яка складається із однієї житлової кімнати, загальною площею 22,50кв.м., в тому числі і житловою площею 11,90 кв.м. Вказане майно купили за спільні кошти, отримані ними від продажу квартири АДРЕСА_3 , хоча право власності на житло було зареєстровано тільки за дружиною ОСОБА_2 .

Отже, з часу офіційного розірвання шлюбу та придбання спірного майна, вони постійно проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. За цей час у них ніколи не виникало претензій чи суперечок щодо набуття права власності на вказане вище майно, оскільки вважали його спільною сумісною власністю подружжя.

Проте на даний час у їхні з ОСОБА_2 стосунки постійно втручаються далекі родичі, які негативно настроюють її проти нього та намагаються посварити. Більше того, родичі забрали дружину до себе. Крім того, забрали паспорт дружини, документи на квартиру.

У зв`язку із цим, вважає, що на даний час існує великий ризик відчуження ОСОБА_2 чи її родичами спірного майна.

За таких обставин, просив встановити факт проживання його та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад двадцять шість років; визнати на ним право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 .

31 липня 2019 року від представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Шкварчука В.Д. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що його довірителька позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними, не обґрунтованими та такими, що не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами.

Посилався на те, що спірне майно квартира АДРЕСА_2 придбане його довірителькою особисто за власні кошти, оскільки з часу розірвання шлюбу і до 2007 року жодних відносин вона з ОСОБА_1 не підтримувала. Лише на початку 2007 року позивач звернувся до ОСОБА_2 із проханням зареєструвати його за місцем її проживання, так як він продав належне йому на праві власності нерухоме майно (квартиру АДРЕСА_3 ) і йому ніде жити. Більше того, місце реєстрації позивачу було потрібно для отримання пенсії. Його довірителька погодилася та 13 лютого 2007 року зареєструвала ОСОБА_1 у спірному майні, де він проживає по сьогоднішній день.

Втім, з лютого 2007 року по даний час ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю ніколи не проживали, не мали ніяких подружніх відносин та спільного бюджету. Жодних доказів, які б підтверджували протилежне, позивачем не надано. Просив у задоволені позову відмовити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити. Пояснив, що весь період після розірвання шлюбу сприймав позивачку як свою дружину піклувався про неї, коли вона знаходилася на лікуванні, допомагав у побуті, оплачує комунальні послуги у спірному житлі.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Шкварчук В.Д. позовні вимоги не визнали з підстав викладених ними у відзиві.

ОСОБА_2 , будучи допитана у якості свідка, пояснила, що вони з позивачем після розірвання шлюбу не проживали однією сім`єю і не були пов`язані спільним побутом, а факт реєстрації ОСОБА_1 у спірній квартирі не свідчить про існування між ними фактичних шлюбних відносин. Дійсно, позивач зареєструвався в її квартирі з її згоди, але з умовою, що через місяць-два добровільно випишеться. Весь цей час вони проживали як по сторонні люди, кожен з них мав окремий бюджет, окремі побутові речі (посуд, засоби гігієни тощо), вони окремо готували їжу, спали на окремих ліжках. Більше того, ОСОБА_1 застосував до неї фізичне насильство, періодично вчиняв з нею конфлікти. В травні 2019 року родичка відповідача забрала її (відповідачку) до себе додому, так як проживати в одній квартирі з позивачем стало неможливо.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 13 квітня 1993 року було розірвано (а.с.6).

За змістом ч.ч.1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто для утворення сім`ї між особами повинні виникнути стабільні міцні відносини, що є передумовою спільного проживання та наявності взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов`язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

За положеннями ч.1 ст.81 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як стверджував ОСОБА_1 , незважаючи на те, що шлюб з ОСОБА_2 був офіційно розірваний, він продовжував проживати з нею однією сім`єю та вести спільне господарство.

Як було встановлено судом, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 продовжував проживати у квартирі АДРЕСА_3 до 2007 року (а.с.5).

20 грудня 2006 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 , ОСОБА_5 належне йому на праві власності майно квартиру АДРЕСА_3 , у зв`язку із чим був знятий із місця реєстрації (а.с.5,63-66).

13 лютого 2007 року відповідачка ОСОБА_2 зареєструвала ОСОБА_1 в належній їй квартирі АДРЕСА_2 (а.с.10).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили в судовому засіданні, що сім?я ОСОБА_11 їм знайома. Свідкам відомо, що ОСОБА_12 розривали шлюб, але останнім часом вони проживали разом.

Зокрема, свідок ОСОБА_10 підтвердив, що є сусідом сторін у справі. Тісних стосунків з ними не підтримує, але знає, що вони разом проживають. Бачив, як ОСОБА_1 допомагав дружині нести сумки від зупинки громадського транспорту.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що є сусідкою ОСОБА_11 . Знає, що вони проживають разом. Витрати по утриманню житла несе ОСОБА_14 . Наскільки їй відомо, квартира, де проживають сторони, також належить відповідачці. Їй відомо, що стосунки між сторонами погані, оскільки позивач періодично вчиняє конфлікти.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 також підтвердила факт спільного проживання позивача та відповідачки разом в спірній квартирі з лютого 2007 року по травень 2019 рік.

Таким чином, враховуючи покази зазначених вище свідків, суд вважає встановленим факт проживання позивача та відповідачки однією сімєю без реєстрації шлюбу, починаючи з лютого 2007 року по травень 2019 року.

При цьому, суд критично відноситься до тверджень відповідачки з приводу того, що між нею та ОСОБА_1 були тільки дружні відносини, виходячи з наступного:

Так, згідно досліджених у судовому засіданні матеріалів справи, квартира АДРЕСА_4 , де проживали сторони, складається із однієї житлової кімнати, житловою площею 11,90кв.м. Загальна площа квартири становить 22,50кв.м.

Під час розгляду справи сторони підтвердили, що вони дійсно разом проживали в одній кімнаті.

При цьому суд критично відноситься до показів відповідачки з приводу того, що позивач проживав в її квартирі виключно як постороння особа та жодних відносин (ані сімейних, ані дружніх) вони не підтримували, ОСОБА_1 систематично вчиняв конфлікти та сварки, адже ОСОБА_2 не змогла пояснити у зв`язку із чим, вона не вживала заходів щодо його виселення з її квартири. Також ОСОБА_1 й не було надано доказів на підтвердження того, що відповідач проживав у її квартирі у якості квартиронаймача чи на будь-яких інших умовах.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_2 як чоловіка та дружини після офіційного розірвання шлюбу, тобто з 1993р. до 2007р.

Крім того, жоден із допитаних у судовому засіданні свідків не підтвердив спільне проживання позивача та відповідача без реєстрації шлюбу з 1993 року до 2007 року.

Щодо позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку вказаного майна, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За правилами статті 74 СК Україниякщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договоромміж ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Як було вище встановлено судом, ОСОБА_2 набула права власності на спірне нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору-купівлі продажу від 23 серпня 1996р.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про факт спільного проживання сторін лише з 2007 року, підстави для визнання вказаного вище нерухомого майна спільною сумісною власністю відсутні, оскільки воно набуте відповідачкою до моменту спільного проживання з позивачем.

Керуючись ст.ст. 70, 74, 368 Сімейного кодексу України; ст.ст. 368, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 12, 76, 82, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з лютого 2007 року по травень 2019 року.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2019 року.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. В. Вольська-Тонієвич