П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М., із секретарем судового засідання Гавор В.Б., за участю заявника ОСОБА_1 , його представника адвоката Коваль О.В., приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2019 року, постановлену в приміщенні того ж суду у складі судді Рум`янцевої Н.О., по справі № 1416/4433/12, провадження № 22-ц/812/1719/19, за скаргою ОСОБА_1 на постанови приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

02 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанови приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О про відкриття виконавчого провадження № 56488447 від 28 травня 2018 року та на постанову про опис та арешт майна боржника від 15 січня 2019 року у цьому ж виконавчому провадженні.

Заява мотивована наступним. Зазначені постанови до відома боржнику не доводилися та поштовою кореспонденцією не направлялися, що не відповідає вимогам Закону «Про виконавче провадження». Крім того, зміст постанови не відповідає вимогам вказаного закону не вказана назва виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивна частина документа. Також стверджує, що строк для пред`явлення виконавчого документа вже сплинув 11 жовтня 2013 року, на що не звернув увагу приватний виконавець. Постанова про арешт майна винесена з порушенням порядку, встановленого Законом «Про виконавче провадження», оскільки не перевірялось наявність іншого майна, на яке можна звернути стягнення. Про винесені постанови він дізнався 22.03.2019 року. Просив визнати незаконними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 28.05.2018 року та постанову від 15 січня 2019 року про опис та арешт майна боржника (а.с.72-77).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2019 року в задоволенні скарги відмовлено. Ухвала мотивована тим, що оскаржувані постанови відповідають вимогам Закону «Про виконавче провадження», ними не порушені законні інтереси скаржника (а.с. 199-200).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ухвала винесена з порушенням норм матеріального права, просить її скасувати та ухвалити нову, якою скаргу задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в скарзі, поданій до суду першої інстанції (а.с.204-214).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні апеляційного суду скаржник та його адвокат підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення скарги.

Приватний виконавець просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. перебуває виконавче провадження ВП №56488447 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва по справі № 2/1416/2390 від 11.10.2012 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 449/ФКВ-07 від 06.09.2007 року в загальному розмірі 106985,38 грн. та судових витрат.

Виконавче провадження відкрито 28.05.2018 року, тобто в день, коли надійшла заява про відкриття виконавчого провадження від стягувача, про що винесена постанова та її копія направлена рекомендованим листом за адресою боржника, зазначеною у виконавчому документі, і отримана адресатом 11.06.2018 року.

Приватним виконавцем направлено запити до органів та установ, що реєструють майно та володіють іншими відомостями щодо майна чи коштів фізичних осіб. Після встановлення відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна, приватним виконавцем звернуто стягнення на нерухоме майно земельну ділянку, належну боржнику на праві власності, про що винесена постанова від 15.01.2019 року. Строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання не пропущений, оскільки виконавчий документ має відмітку про повернення виконавчого листа стягувачу 15.12.2017 року на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» Інгульським ВДВС м. Миколаєва.

За змістом статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; та інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації .

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця (стаття 48 Закону «Про виконавче провадження»).

Підстави накладання арешту та порядок його проведення встановлені статтею 56 вказаного Закону. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Частинами першою та четвертою статті 12 Закону «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частини п`ятої сказаної статті у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Відповідно до пункту 5 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені Законом від 02.06.2016.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла до 05.10.2016 року, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 23 Закону «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла до 05.10.2016 року, були встановлені такі ж підстави переривання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання, як і статтею 12 діючого Закону «Про виконавче провадження»

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 09.02.99 N 1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 N 3-рп/2001.

Зі справи вбачається, що 15.12.2017 року виконавчий лист № 2/1416/2390, виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва 11.10.2012 року про солідне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором від 06.09.2007 року№ 449/ФКВ на суму 106985,38 грн. повернуто стягувачу Інгульським відділом ДВС ГТУЮ у Миколаївській області на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Заява стягувача про відкриття виконавчого провадження з відповідними документами надійшла до приватного виконавця 28.05.2018 року і в той же день була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (а.с.183-187).

Тобто з дня повернення виконавчого листа у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення до дня відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем строки, передбачені законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, не сплинули.

Таким чином висновок суду першої інстанції про обгрунтоване відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем є правильним, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги щодо невідповідності тексту постанов вимогам закону, не направлення копії постанов боржнику, необгрунтованості опису майна боржника та накладання арешту на майно боржника були підставами оскарження постанов. Судом першої інстанції вказані доводи перевірені та їм надана належна оцінка, яка відповідає вимогам закону та обставинам справи, оскільки матеріалами справи підтверджено, що до винесення постанови про опис майна боржника та накладання на нього арешту від 15.01.2019 року приватним виконавцем відповідно до наведених вище вимог закону, було перевірено наявність коштів боржника на рахунках у банках, наявність рухомого майна, іншого нерухомого майна шляхом направлення відповідних запитів та отримання відповідей на них про відсутність зазначеного майна (а.с. 154-181).

Копії оскаржуваних постанов були своєчасно направлені боржнику та отримані членами його сім`ї, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, не спростовують висновків, викладених в ній, тому відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, отже, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 442 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Судді Н.В. Самчишина

Л.М. Царюк

Повний текст судового рішення складено 25 жовтня 2019 року