Справа № 465/4775/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/182/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

Максиміва В.І. - представника позивачки ОСОБА_4 ,

відповідача ОСОБА_3 і його представника - адвоката Бекерської Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 23 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просила суд ухвалити рішення, яким припинити право власності відповідача на частку у спільному майні, а саме - 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (в подальшому - «спірна квартира») з виплатою відповідачу грошової компенсації в розмірі вартості цієї частки та визнання за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири, що належала відповідачу.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідач є її колишнім чоловіком. Спірну квартиру позивачка купила на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 29.04.1996 року про примусовий обмін житлових приміщень, яким було вирішено пересилити її з неповнолітнім сином в спірну квартиру.

24.02.2009 року позивачка подарувала відповідачу 1/2 частину спірної квартири, взамін за одруження на ній, оскільки фактично з 2005 року вони проживали однією сім`єю без оформлення шлюбу. З червня 2015 року вони перестали проживати разом, відповідач добровільно виїхав з квартири та почав проживати у іншої жінки, а рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29.09.2017 року їх шлюб було розірвано. Відповідач спірною квартирою не опікується та комунальні платежі не сплачує.

Ще у 2010 році спільно з відповідачем, перебуваючи у фактичних шлюбних стосунках, вони придбали також квартиру АДРЕСА_2 . На даний час у відповідача на праві власності є 1/2 частка спірної квартири, а також квартира АДРЕСА_2 та приватизована кімната АДРЕСА_3 . Спірна квартира загальною площею 33 кв.м. складається з однієї житлової кімнати площею 19,3 кв.м. і у ній позивачка проживає з двома синами - 19 та 12 років. Вважає, що виділення частки відповідача в натурі є неможливим, оскільки однокімнатна квартира є неподільною, спільне володіння і користування нею є неможливим, а відтак вважає, що припинення права власності відповідача не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він має у власності ще два житлових приміщення (а.с. 2-4).

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву - про визнання за ним права власності на спірну квартиру, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 1991 року проживав з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах до офіційної реєстрації шлюбу 31.12.2011 року. Однак, з 2014 року з ОСОБА_4 вони разом не проживають, а у 2017 році їх шлюб було розірвано. Стверджував, що 17.07.1996 року він разом зі ОСОБА_4 придбали спірну квартиру, яку згідно договору було оформлено на останню. Вважає, що квартира набула статусу спільної сумісної власності у рівних частинах по 1/2 частці кожному. 24.09.2009 року ОСОБА_4 подарувала йому свою 1/2 частку квартири, а отже він став власником квартири у цілому. Враховуючи те, що ОСОБА_4 оспорює його право власності на квартиру, то просив визнати за ним право власності на квартиру у цілому (а.с. 43-46).

Оскаржуваним рішенням первісний позов ОСОБА_4 задоволено повністю.

Ухвалено припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалено виплатити з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації в Львівській області на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 134 000 грн., яка внесена на депозитний рахунок згідно квитанції від 07.07.2018 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 .

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру відмовлено за безпідставністю (а.с. 155-159).

Дане рішення оскаржив відповідач за первісним позовом ОСОБА_3

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 за первісним позовом та задовольнити його позовні вимоги за зустрічним позовом, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом першої інстанції не було врахованим те, що він є власником половини спірної квартири, а відтак його частка у цій квартирі не є незначною, а також того, що станом на час розгляду даної справи судом спірну квартиру «повністю перебудовано», «станом на день розгляду справи квартира має розмір більше ніж у 200 … квадратних метрів» і складовою частиною цієї квартири є також квартира № 3 , яку ОСОБА_3 придбав у цьому ж будинку (а.с. 164-172).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Матеріалами справи стверджується наступне.

Спірну однокімнатну квартиру (загальною площею 33,0 кв.м.) ОСОБА_4 по договору купівлі-продажу купила 17 липня 1996 року (а.с. 47-48).

Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 вересня 1996 року по справі про примусовий обмін житлових приміщень, згаданим рішенням суду (яке набрало законної сили) було проведено примусовий обмін житлових приміщень, в результаті якого ОСОБА_4 разом з її неповнолітнім сином було переселено в спірну квартиру (а.с. 70).

1/2 частку спірної квартири ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 24 лютого 2009 року (а.с. 44) - через більш, як 12 (дванадцять) з половиною років після придбання цієї квартири.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано 31 грудня 2011 року (а.с. 126) - через майже 15 (п`ятнадцять) років після придбання ОСОБА_4 спірної квартири.

В провадженні Франківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа про встановлення факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу у період з 1992 року по 31.12.2011 року та поділ майна подружжя, у зв`язку з чим ОСОБА_3 подав до суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у даній справі - до набрання законної сили рішенням суду по вище згаданій справі (а.с. 145-147), яке ухвалою суду першої інстанції від 23.11.2018 року було відхиленим (а.с. 152-153) і оскарження відхилення цього клопотання стало одним із доводів апеляційної скарги, в якій апелянт ОСОБА_3 стверджує, що «суд своєю ухвалою від 23.11.2018 р. відмовив ОСОБА_3 у клопотанні, чим фактично позбавив його можливості доказати факт спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 однією родиною на час придбання спірної квартири» (а.с. 171).

Однак, в ході апеляційного розгляду справи апелянт ОСОБА_3 відмовився від свого клопотання про зупинення провадження у даній справи - до набрання законної сили рішення суду по вище згаданій справі про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу: незважаючи на те, що судом апеляційної інстанції оголошувалась перерва в апеляційному розгляді даної справи з метою прийняття апелянтом виваженого та обдуманого рішення по ним же заявленому клопотанню про зупинення провадження у справі.

За вище наведених обставин доводи ОСОБА_3 про придбання ОСОБА_4 спірної квартири в період їх спільного проживання однією сім`єю без шлюбу до уваги прийматися не можуть.

Частиною 2 статті 376 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Предметом спору до даній справі є спірна квартира АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати площею 19,3 кв.м. і має загальну площу 33 кв.м.

ОСОБА_3 не було подано до суду належних та допустимих доказів про збільшення площі спірної квартири в спосіб, який передбачено чинним законодавством.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що квартиру «повністю перебудовано» та «станом на день розгляду справи квартира має розмір більше ніж у 200 … квадратних метрів», до уваги прийматися не можуть, оскільки протилежне фактично б «узаконювало» факт самочинного будівництва (за наявності такого) у непередбачений законом спосіб.

Сторонами спору не заперечується той факт, що спірна квартира є місцем проживання ОСОБА_4 , а також двох її синів.

Безспірним є те, що спірна однокімнатна квартира є неподільною, а з урахуванням відносин, які склалися між сторонами даного спору, спільне володіння і користування нею є неможливим.

Апелянтом визнається та не заперечується той факт, що він з травня 2014 року у спірній квартирі не проживає, а також те, що йому на праві приватної власності належить також квартира АДРЕСА_2 та приватизована кімната АДРЕСА_3 .

За наведених вище обставин в їх сукупності суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про можливість задоволення первісного позову ОСОБА_4 і доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 цього висновку не спростовують.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні і апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 23 листопада 2018 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.