ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 645/9573/15-ц

провадження № 22-ц/818/2825/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

представник відповідача: ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5 ,

відповідач: ОСОБА_6 ,

відповідач: ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення відсотків за договором позики, трьох процентів річних і неустойки за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в особі її представника Лиски Павла Олександровича на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 січня 2016 року в складі судді Федорової О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення відсотків за користування коштами, три відсотки річних та інфляційне збільшення в сумі, еквівалентній 15980 доларів США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі, та передбачену Договором позики неустойку за прострочення виконання зобов`язань.

Разом з позовною заявою позивач надав клопотання про звільнення його від сплати судового збору, в якому вказав, що на виконання постанов Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.04.2011 року та від 30.01.2012 року він знаходиться під вартою в Харківській установі виконання покарань № 27. За весь цей час заробітну плату він не отримує, позивачу на підставі «Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», затверджених наказом МУЮ № 460/5 від 18.03.2013 року, як ув`язненому, забороняється користуватися грошима, жодні винятки, щодо сплати судового збору вищевказані правила не містять.

Також позивач вказує, що він на законодавчому рівні позбавлений можливості користуватись грошима. Крім того, позивач вказує, що на все його майно, в тому числі на грошові кошти накладено арешт і заборону його відчуження. Враховуючи, що майновий стан позивача повністю унеможливлює сплату судового збору, просив суд звільнити його від сплати судового збору.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 січня 2016 року клопотання ОСОБА_1 задоволено частково.

Відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення відсотків за користування коштами, трьох процентів річних, інфляційних витрат та неустойки.

В решті клопотання відмовлено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою представник ОСОБА_3 адвокат Лиска П.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права, просить про скасування ухвали та постановлення нової, якою у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Закон України «Про судовий збір» не містить жодної норми, яка б звільняла осіб, які перебувають під вартою від сплати судового збору, або норми, яка б забороняла таким особам сплачувати судовий збір. Навпаки, судовий збір є обов`язковим видом платежу, від сплати якого звільняються лише у визначених Законом випадках.

Крім того, вказує, що твердження ОСОБА_1 про те, що під час перебування під вартою він не отримував заробітної плати ніяк не свідчить про те, що він був позбавлений можливості її отримувати, позбавлений можливості працювати, а отже, і не могло бути покладено в основу ухвали, постановленої за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, оскільки не можна оцінювати майновий стан позивача обставинами, за яких він просто не бажає працювати та отримувати якийсь дохід.

Зазначає також, що суд першої інстанції повністю проігнорував той факт, що в інтересах ОСОБА_1 діяли його представники за довіреностями, які наділялися правом від його імені отримувати грошові кошти та сплачувати різного роду платежу, у тому числі і судовий збір.

Також вказує, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду із різними позовами та сплачував судовий збір, тобто майновий стан позивача дозволяв здійснювати оплату судового збору, тому вважає, що підстави для відстрочення чи звільнення його від сплати судового збору відсутні.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1, 3 ст.136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору регулюються Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI /з наступними змінами/ «Про судовий збір» (надалі - Закон).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 8 Закону враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

У п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджає сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Таким чином, фактичною підставою для відстрочення або розстрочення, звільнення від сплати судового збору є майновий стан сторони, що ускладнює сплату судового збору в зазначеному законодавством розмірі.

Згідно ч.1 ст.4 Закону, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону, в редакції, що діяла на момент подання позовної заяви, ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Тобто не менше 487,20грн. (1218грн. * 0,4) та не більше 6090грн. (1218грн. * 5).

Як вбачається із позовної заяви ціна позову складає 500 648,26грн.

Таким чино, ОСОБА_1 за подання позовної заяви повинен був сплати судовий збір в розмірі 5 006,48грн.

У своєму клопотання про звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 посилається на те, що останні 4,5 (чотири з половиною) роки він перебуває під вартою у Харківській установі виконання покарань (№27), заробітної плати він не отримує. На його майно накладений арешт і заборона відчуження.

Його майновий стан та місце перебування не дозволяють йому сплатити судовий збір.

Оскільки ухвала оскаржується відповідачем та лише в частині відстрочення сплати судового збору, тому в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Як свідчать матеріали справи станом на день подання позовної заяви ОСОБА_1 утримувався в Харківській установі виконання покарань (№27), що підтверджується довідкої цієї установи від 02 вересня 2015 року. Також в довідці зазначено, що ОСОБА_1 заробітної плати не отримує.

Як вбачається з витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 23 липня 2013 року, все майно ОСОБА_1 перебуває під арештом.

З урахуванням викладених обставин, колегія судів вважає, що суд першої інстнації, дійшов обгрунтованого висновку щодо відстрочення ОСОБА_1 сплати судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі.

Також, колегія суддів враховує, що Європейським судом з прав людини вказано, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (п. 59 рішення ЄСПЛ від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»)). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)).

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали, яка постановлена з дотриманням вимог закону.

Крім того, колегією суддів враховано те, що на час оскарження ухвали суду справа була розглянута по суті і рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі її представника Лиски Павла Олександровича - залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 січня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до ст.389 ЦПК України, не підлягає.

Повну постанову складено 21 жовтня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І. С. Сащенко