Справа № 161/2621/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/920/19 Категорія: 48 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Андрусяка І ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Луцька міська рада до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , яка подана в її інтересах представником ОСОБА_5 Валеріївною на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позов обґрунтовує тим, що йому та його брату ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, на якій розташоване дане житло (далі земельна ділянка-1). Земельна ділянка, що перебуває у їхній власності суміжна із земельною ділянкою, на якій знаходиться буд. АДРЕСА_1 (далі земельна ділянка-2). Земельна ділянка-2 належала на праві власності ОСОБА_7 , яку їй було передано у власність на підставі рішення Луцької міської рада № 76/59 від 30.07.2015 року, внаслідок затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж ділянки в натурі. Згідно географічного додатку до зазначеного рішення міської ради, а також витягу з Державного земельного кадастру, йому та ОСОБА_6 встановлений безстроковий сервітут площею 0,0119 га, для забезпечення права проїзду чи проходу через земельну ділянку-2 до земельної ділянки-1 (далі сервітут). 29.09.2015 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 59/100 частин будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також 59/100 частин земельної ділянки-2. 09.02.2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 поділили між собою належну їм на праві спільної часткової власності земельну ділянку та у власність кожної перейшло 0,0508 га та 0,0260 га відповідно. В свою чергу, дія земельного сервітуту площею 0,0119 га збереглася, а сам сервітут розташований на земельній ділянці, власником якої є відповідач по справі ОСОБА_2 Зазначив, що на даний час ОСОБА_2 створює йому перешкоди в користуванні встановленим сервітутом, а саме: остання облаштувала ворота та поставила на них запірний пристрій, що перешкоджає його безперешкодного проходу та проїзду до належного йому будинковолодіння. Інші можливості варіантів проїзду та проходу до свого будинку та земельної ділянки-1 в нього немає. Дане порушення триває вже понад вісім місяців і відповідачка не бажає вирішити спір у досудовому порядку.

Просить суд усунути перешкоди у користуванні земельним сервітутом, встановленим на земельній ділянці площею 0,0508 га, що належить ОСОБА_2 , шляхом зняття відповідачкою запірних пристроїв на встановлених воротах, з метою забезпечення проїзду та проходу до належного йому житлового будинку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 липня 2019 року позов в даній справі задоволено частково.

Ухвалено усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0119 га, як сервітутом, встановленим на земельній ділянці площею 0,0508 га кадастровий номер :11:168:0019, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 шляхом надання ОСОБА_2 постійного безперешкодного доступну до земельної ділянки площею 0,0119 га, як сервітуту, для забезпечення проїзду та проходу до житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить в цій частині рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог жодною із сторін не оскаржується, а тому апеляційним судом рішення в означувальній частині не переглядається.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача суд першої інстанції вважав доведеним, що у ОСОБА_1 існують перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером №:11:168::0019, площею 0,0508 , яка належить ОСОБА_9 та на якій встановлено сервітут площею 0,0119 га, а відтак наявні правові підстави для їх усунення шляхом надання постійного безперешкодного доступу до земельної ділянки площею 0,0119 га. як сервітуту, для забезпечення проїзду та проходу до житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Такі висновки суду є правильними, ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах права, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ( ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Власники земельних ділянок зобов`язані: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон ( п.п. г, е ч. 1 ст. 91 ЗК України)

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

З матеріалів справи вбачається,що ОСОБА_1 (78/100 частки) та ОСОБА_6 (22/100 частки) належить на праві спільної сумісної власності житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, на якому він розташований, площею 0,0436 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :11:168:0004. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину ААН №951901 від 15.01.1999 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.12.2013 року, індексний номер: 15526042 (а.с. 9-10).

ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 27.09.2012 року набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Рішенням Луцької міської ради від 30.07.2015р. №76/59 ОСОБА_7 було передано безоплатно у власність земельну ділянку під вказаним житловим будинком в АДРЕСА_1 , площею 0,0768 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :11:168:0013 (а.с. 16).

Земельна ділянка в АДРЕСА_1 , площею 0,0436 га і земельна ділянка в АДРЕСА_1 , площею 0,0768 га є суміжними земельними ділянками. Дана обставина сторонами не заперечувалась і не оспорювалась.

За змістом інформаційного листа Виконавчого комітету Луцької міської ради № Д-1012-029 від 14.03.2016 року «Про приватизацію земельної ділянки на АДРЕСА_2 , та доїзд до земельної ділянки на АДРЕСА_2 », відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_2 , виготовленої ліцензованою землевпорядною організацією і перевіреною Державним кадастровим реєстратором та витягу Державного земельного кадастру про земельну ділянку встановлено сервітут, площею 0,0119, га для забезпечення права проїзду чи проходу до земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 (а.с. 24).

29.09.2015 року ОСОБА_10 відчужила на підставі договорів купівлі-продажу 59/100 часток житлового будинку в АДРЕСА_2 , відповідачці ОСОБА_2 (а.с. 17-19).

29.09.2015 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_7 відчужила на користь ОСОБА_2 (59/100 часток) та ОСОБА_8 (41/100 частку) земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 20-22).

Згідно з абз. 1 п. 1.1. вказаного Договору, - відповідно до відомостей, викладених у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за № НВ-015, виданого державним кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру від 17.09.2015 року, на придбаній земельній ділянці наявні відомості, зокрема, про інші земельні сервітути, площею 0,0119 га, строк дії безстроково.

09.02.2016 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2 поділили в натурі належну їм на праві спільної сумісної власності земельну ділянку в АДРЕСА_2 , площею 0,0768 га., в результаті чого ОСОБА_2 набула у власність земельну ділянку в АДРЕСА_3 , площею 0,0508 га, кадастровий номер :11:168:0019, а ОСОБА_8 - земельну ділянку в АДРЕСА_4 , 0,026 га, кадастровий номер :11:168:0018 (а.с. 11-15, 23).

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 , виготовленої ФОП ОСОБА_11 , внаслідок розподілу земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :11:168:0013 на дві ділянки з кадастровими номерами :11:168:0019 та :11:168:0018, дія земельного сервітуту площею 0,0119 га збереглася саме на належній ОСОБА_2 земельній ділянці (а.с. 148-162).

Коло питань пов`язаних із правом земельного сервітуту, врегульовано главою 16 Земельного кодексу України.

Відповідно ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Зміст сервітуту визначено статтею 403 Цивільного кодексу України. Земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України).

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ч. 1ст. 79-1 Земельного кодексу України). Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч. 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України).

Види права земельного сервітуту визначені статтею 99 Земельного кодексу України. Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Статтею 100 Земельного кодексу України визначено порядок встановлення земельних сервітутів. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналогічна правова норма закріплена статтею 402 Цивільного кодексу України.

Дія земельного сервітуту визначена нормою статті 101 Земельного кодексу України. Дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.

Випадки припинення дії земельного сервітуту визначені статтею 102 Земельного кодексу України та статтею 406 Цивільного кодексу України. Дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках: а) поєднання в одній особі суб`єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки; б) відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут; в) рішення суду про скасування земельного сервітуту; г) закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; ґ) невикористання земельного сервітуту протягом трьох років; д) порушення власником сервітуту умов користування сервітутом.

На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: а) припинення підстав його встановлення;б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.

Державна реєстрація прав сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру (ч. 11 ст. 79-1 Земельного кодексу України). Аналогічна правова норма закріплена частиною 1 статті 29 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (далі Закон) та пунктом 125 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012№ 1051 (далі Порядок).

Відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту (ч. 6 ст. 21 Закону). Перелік документів, який включає технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, зазначено в статті 55-1 Закону України «Про землеустрій».

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 29 Закону відомості про суборенду, сервітут, які поширюються на частини земельних ділянок, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за яким виникає право суборенди, сервітуту, або уповноважених ними осіб.

Пунктом 126 Порядку визначено, що для внесення до Державного земельного кадастру відомостей про межі частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, заявник подає: 1) заяву за формою згідно з додатком 25 Порядку; 2) документи, на підставі яких набувається право суборенди, сервітуту, із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюється таке право; 3) документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту; 4) електронний документ. З урахуванням вищевикладеного, земельний сервітут може бути встановлений лише на сформованій земельній ділянці, а після внесення відомостей до Державного земельного кадастру підлягає державній реєстрації прав в порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом першої інстанції правильно встановлено, що земельний сервітут розміром 0,0119 га був встановлений безстроково, на земельній ділянці площею 0,0768 га, яка розташована в АДРЕСА_2 та належала ОСОБА_7 до поділу.

ОСОБА_7 відчужила частину житлового будинку відповідачу ОСОБА_2 та в подальшому відповідно до договору купівлі продажу земельної ділянки ОСОБА_7 відчужила на користь ОСОБА_2 59/100 часток та ОСОБА_8 41/100 часток земельної ділянки на якій розташований житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 . На даній земельній ділянці встановлений спірний земельний сервітут .

В ході поділу зазначеної земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 земельний сервітут площею 0,0119 га відійшов саме відповідачу ОСОБА_2 , що стверджується технічною документацією із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 148-161).

Дана технічна документація була підставою внесення відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер :11:168:0019 площею 0,508 га за адресою АДРЕСА_2 та яка належить ОСОБА_12 .

З витягу з Державного земельного кадастру, щодо земельної ділянки відповідача в графі відомості про обмеження у використанні земельної ділянки зазначено лише вид обмеження: (охорона зона навколо інженерних комунікацій), однак земельний сервітут площею 0,0119 га не зазначений.

Як вбачається з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, земельна ділянка за кадастровим номером :11:168:0019 зареєстрована в Державному земельному кадастрі 14 квітня 2016 року на підставі Технічної документації із землеустрою, щодо поділу земельної ділянки за кадастровим номером :11:168:0013.

Заяви про внесення до Державного земельного кадастру відомостей про сервітут щодо земельної ділянки :11:168:0019 відповідно до п.125, 126 Порядку ведення земельного кадастру не надходило ( а.с. 71).

Таким чином, саме діями відповідача було зумовлено неподання відомостей щодо встановленого земельного сервітуту під час реєстрації земельної ділянки за ОСОБА_2 ..

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції підставно зазначив, що земельний сервітут був встановлений саме для забезпечення права проїзду чи проходу через земельну ділянку відповідача до земельної ділянки на АДРЕСА_5 та встановлений на постійній основі.

Даний сервітут є чинним та не скасованим.

ОСОБА_2 не зверталась з вимогами у передбачений порядок про припинення сервітуту, який встановлений на належній їй на праві власності земельній ділянці.

З інформаційного листа Виконавчого комітету Луцької міської ради № Б-1058-270 від 18.03.2019 року «Про надання інформації щодо земельного сервітуту, встановленого на земельній ділянці на АДРЕСА_2 », вбачається, що згідно технічної документації із землеустрою, управлінням містобудування та архітектури Луцької міської ради передбачено встановлення на земельній ділянці обмеження та обтяження містобудівного характеру, зокрема сервітут для забезпечення права проїзду чи проходу через земельну ділянку ОСОБА_7 до земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,0119 га. На даний час інших варіантів доїзду до вищевказаної ділянки не передбачено (а.с. 74).

З викладеного слідує, що єдиним варіантом доїзду чи проходу до земельної ділянки позивача є шлях, який пролягає через земельну ділянку відповідачки, на якій встановлено сервітут.

Та саме неправомірними діями відповідача, щодо встановлення воріт та поставлення на них запірного пристрою, створено перешкоду у проході та проїзді позивача до належного йому будинковолодіння.

Вказана обставина підтверджується зокрема актом від 05.12.2018 року, складеним комісією у складі депутата Луцької міської ради Балицького С.І., ОСОБА_13 П ОСОБА_14 , ОСОБА_15 В ОСОБА_14 В. та ОСОБА_16 , у якому встановлено, що ОСОБА_1 немає можливості проходу чи проїзду до свого будинку, через земельну ділянку (земельний сервітут) ОСОБА_2 , оскільки остання облаштувала ворота. Інші можливі варіанти проходу та проїзду до житлового будинку по АДРЕСА_2 , відсутні (а.с. 28).

Доводи апеляційної скарги з приводу неможливості Луцькою міською радою встановлювати земельний сервітут є безпідставними та необґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи саме під час виготовлення технічної документації із землеустрою першого власника ОСОБА_7 були встановлені обтяження у вигляді земельного сервітуту, які ОСОБА_7 не заперечувались та в судовому порядку не оскаржувались.

З дослідженого в судовому засіданні рішення Луцької міської ради №76/59 від 30.07.2015 року та Додатку до нього вбачається, що при вирішенні питання про передачу ОСОБА_7 у власність земельної ділянки на АДРЕСА_2 , Луцькою міською радою, як розпорядником даної землі, було встановлено земельний сервітут площею 0,0119 га для забезпечення права проїзду чи проходу на АДРЕСА_2 .

При цьому у даному додатку детально описаний план земельної ділянки та межі встановленого сервітуту. Такий план розроблений уповноваженою особою та скріплений підписом секретаря Луцької міської ради. Даним Додатком спростовуються твердження відповідача про не сформованість земельної ділянки обтяженої сервітутом.

Твердження ОСОБА_2 про її необізнаність в момент придбання земельної ділянки з наявними на ній обтяженнями спростовуються, як технічною документацією із землеустрою щодо поділу земельної ділянки в АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , ( а.с 148-162) у якій детально окреслено і описано встановлення земельного сервітуту так і договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29.09.2015 року (а.с. 20-22), що підписаний ОСОБА_2 , в якому зазначено про наявність безстрокового земельного сервітуту площею 0,0119 га на придбаній нею земельній ділянці по АДРЕСА_2 .

Крім того, в суді апеляційної інстанції встановлено, що з моменту придбання будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 між позивачем та відповідачем було досягнуто порозуміння, щодо існуючого проходу (проїзду) до належного ОСОБА_1 будинковолодіння, шляхом надання ОСОБА_2 ключів від встановленої нею загорожі. Однак після певних непорозумінь та конфліктів ОСОБА_2 встановила запірні пристрої на огорожі, які не дають можливості проходу (проїзду) ОСОБА_1 до свого помешкання через належну відповідачу земельну ділянку.

Твердження апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту існування перешкод у користуванні його земельною ділянкою є безпідставними, оскільки спростовуються як поясненнями самих сторін у справі так і дослідженими в судовому засіданні доказами.

Покликання відповідача на висновок №335/5 від 19.06.2019 року, у якому експерт вказав про можливість доступу до житлового будинку АДРЕСА_6 а по наявному АДРЕСА_7 проходу без використання суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_3 є необґрунтованими. В судовому засіданні встановлено, що даний пішохідний прохід знаходиться по косогору на не придатний для безпечного проходу до належного позивачу будинковолодіння і взагалі не придатний для доїзду до даного помешкання. Встановлені обставини відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані.

Покликання апелянта на звернення ОСОБА_1 з аналогічним позовом до Луцького міськроайонного суду за результатами якого ухвалено 13.11.2018 року відповідного судового рішення є безпідставними. Зі змісту рішення Луцького міськрайонного суду від 13 листопада 2018 року ( а.с 54-57) вбачається, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до Луцького міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним та усунення перешкод в користуванні майном. При цьому судом не давалась оцінка встановленому сервітуту площею 0,0119 га по АДРЕСА_2 . Позови в даній справі та згаданій не є тотожними, а відтак не можна констатувати про повторність звернення позивача з аналогічним позовом..

Крім того слід зазначити, що в межах даного цивільного позову не розглядалось питання правомірності встановлення сервітуту, а тому апеляційний суд позбавлений можливості давати оцінку встановлення сервітуту.

Не зазначення земельного сервітуту під час реєстрації земельної ділянки відповідача, не є підставою вважати, що такий не встановлений на земельній ділянці відповідача.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, з врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу на підставі доказів, що подані учасниками процесу, дійшов до правильного висновку про задоволення позову та таким чином захистив права позивача на безперешкодне користування земельним сервітутом.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , яка подана в її інтересах представником ОСОБА_5 Валеріївною залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 липня 2019 року в даній справі -без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: