22-ц/804/2772/19
242/3633/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/3633/19

Номер провадження 22-ц/804/2772/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М., Попової С.А.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

позивач ОСОБА_1

відповідач акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 09 вересня 2019 року, у складі судді Черкова В.Г.,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 09 вересня 2019 року провадження у справі закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 09 вересня 2019 року як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що існує рішення суду, яке постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, проте неявка сторін в судове засідання не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 379 ЦПК України визначає, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ухвалюючи 09 вересня 2019 року судове рішення про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що, наявне рішення суду від 22 лютого 2019 року, яке набрало законної сили, зі змісту якого вбачається, що судовий спір був вирішений між тими ж сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав.

З висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішені по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування.

При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Зі справи вбачається, що 25 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і просила стягнути середній заробіток в сумі 169 684,88 грн. за період з 18 липня 2017 року до 17 травня 2019 року. Посилалася на те, що після звільнення її з роботи 17 липня 2017 року відповідач не провів з нею повний розрахунок та не виплатив заборгованість по заробітній платі, що змусило її подати позов до суду. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 04 квітня 2019 року, на її користь стягнута заборгованість по заробітній платі в розмірі 28 382,18 грн., однак фактичне виконання рішення відбулося тільки 17 травня 2019 року шляхом перерахування коштів на її картковий рахунок. Зважаючи на ці факти, просила стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 17 травня 2019 року.

В матеріалах справи міститься рішення Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2019 року, яке залишено без зміни постановою Донецького апеляційного суду від 04 квітня 2019 року у справі № 242/74/19 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зі змісту цих рішень слідує, що ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду 09 січня 2019 року і просила стягнути з АТ «Українська залізниця», крім заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 79 314,20 грн. При цьому період стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в судових рішеннях не визначений.

Зважаючи на те, що новий позов ОСОБА_1 у справі, яка переглядається, подано 25 червня 2019 року, то стверджувати про єдиний спірний період за вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у двох справах підстав немає. Тим більше, що і сума стягнення середнього заробітку не є тотожною.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою підстави позову, викладені ОСОБА_1 у заяві від 25 червня 2019 року, оскільки позивачем поставлено питання про стягнення середнього заробітку після ухвалення судового рішення, яке набрало чинності 04 квітня 2019 року, і не було виконано певний час.

Тому, погодитися з висновком суду першої інстанції про закриття провадження у справі з розгляду позовних вимог ОСОБА_1 поданих після ухвалення рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі та невиконання рішення до 17 травня 2019 року, з посиланням на п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, не можна.

При цьому, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не досліджені та не враховані всі обставини справи, не виконані вимоги ст.ст.12,185 ЦПК України щодо сприяння позивачу у здійсненні своїх прав, не прийнято заходів для уточнення та перевірки підстав позову ОСОБА_1 про те, що рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній

платі було виконано через 1, 5 місяця, а тому у позивача виникло право на стягнення середнього заробітку до 17 травня 2019 року.

За таких обставин, застосування вимог п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у даній справі є необґрунтованим.

Таким чином, апеляційний суд приходить до переконання, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог матеріального та процесуального права, тому її слід скасувати, як таку, що перешкоджає подальшому розгляду справи з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.379 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 09 вересня 2019 року скасувати і справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 31 жовтня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

О.М. Пономарьова

С.А. Попова