Номер провадження: 22-ц/813/5310/19
Номер справи місцевого суду: 520/7306/18
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в приміщенні Одеського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обов`язків

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» (далі ТОВ «СІЛЬПО-ФУД») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь 21485,77 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої ТОВ «СІЛЬПО ФУД» під час виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків та судові витрати по справі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» (, місце знаходження: 02090, м. Київ, вул. Бутлерова, 1) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про відшкодування шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обов`язків відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» 1762,00 грн. в рахунок відшкодування судового збору, сплаченого ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» при подачі позову та 2643,00 грн. в рахунок відшкодування судового збору, сплаченого ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» при подачі апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги ТОВ «СІЛЬПО-ФУД», просить суд залишити судове рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» - залишити без задоволення.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 17.11.2016 року була прийнята на роботу в Магазин №180_С ОДЕСА Корольова АДРЕСА_2 . АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 касиром торговельного залу за переведенням з ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД», що вбачається з Наказу №1/МПД180 к Керуючого магазином №180 ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» від 14.11.2016 року /а.с.6/.

З зазначеним наказом, як і з посадовою інструкцією ОСОБА_1 була ознайомлена 14.11.2016 року, що підтверджується її власноручним підписом.

17.11.2016 року між керуючим ОСОБА_2 О.І., яка діяла від імені ТОВ «СІЛЬПО-ФУД», та ОСОБА_1 був укладений Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за довірені Адміністрацією цінності /а.с.11/.

Судом встановлено, що 29.03.2019 року відповідач ОСОБА_1 працювала на касі №7.

З заяви відповідача ОСОБА_1 на ім`я директора магазина ОСОБА_3 вбачається, що касир торгового зала ОСОБА_1 , працюючи на касі №7 29.03.2018 року в 21.08 відпускала двох молодих людей, один з яких попросив продати йому табак, що знаходиться за склом. ОСОБА_1 відвернулась, щоб відкрити вітрину і не до кінця закрила касу. Поки ОСОБА_1 діставала товар з вітрини і показувала одному з них, інший взяв гроші з ящика. Вони нічого не купили, розвернулися і вийшли. Розвернувшись до каси знову для подальшої роботи, ОСОБА_1 з`ясувала, що грошей в ящику немає /а.с.14/.

Також відповідачем ОСОБА_1 на ім`я директора магазину ОСОБА_3 29.03.2018 року була написана заява про те, що ОСОБА_1 не закрила касу з метою прискорення сканування (прискорення процесу роботи), внаслідок чого відбулася крадіжка грошових коштів /а.с.15/.

З Акту про результати інвентаризації наявних коштів 29.03.2018 року, що зберігаються в ЦК магазину за адресою: АДРЕСА_3 , маг. №180 вбачається, що за підсумками інвентаризації встановлено нестачу грошових коштів в розмірі 21485,00 грн. /а.с.61-62/.

30.03.2018 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстроване кримінальне провадження з приводу того, що 29.03.2018 року біля 21:10 годин, невстановлена особа, знаходячись в приміщенні супермаркету «Сільпо», що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 44, таємно, шляхом вільного доступу викрала з каси №7 грошові кошти в сумі 21486 грн., чим спричинила матеріальну шкоду ТОВ «Фозі-фуд» на зазначену суму /а.с.42/.

Вказане кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України (крадіжка), про що суду надано постанову про закриття кримінального провадження, винесену ст. слідчим СВ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одеса ГУ НП в Одеській області лейтенантом поліції М.Г. Рябоконь /а.с.126/.

З вказаної постанови вбачається, що в ході досудового розслідування було проведено ряд слідчо-розшукових дій, спрямованих на встановлення осіб, причетних до скоєння вказаного у заяві правопорушення, свідків чи очевидців вчинення вказаного правопорушення, але встановити вказаних не виявилось можливим.

Вищезазначена постанова про закриття кримінального провадження не була оскаржена стороною позивача у визначений КПК України строк.

Натомість 01.10.2018 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстроване ще одне кримінальне провадження з приводу того, що 29.03.2018 року в період часу з 21.00 год. по 22.00 год., невстановлена особа, знаходячись в магазині «Сільпо», що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 44, шляхом вільного доступу таємно викрала з каси №7 грошові кошти в сумі 21486 грн., чим спричинила матеріальний збиток на суму 21486 гривень /а.с.76/.

Належних та допустимих доказів щодо ходу досудового розслідування на підставі зазначеного звернення суду не надано.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд вважав недоведеними обставини щодо того, що нестача грошових коштів на касі № була спричинена порушенням касиром ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 року, за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності.

Матеріальна відповідальність працівника це вид відповідальності, який полягає в обов`язку працівника відшкодувати в установленому законом порядку і розмірах шкоду, заподіяну підприємству, де він працює, внаслідок невиконання чи неналежного виконання без поважних причин трудових обов`язків.

Під час покладення матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються встановленням відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду лише в межах і порядку, передбачених законодавством, та за умови, коли таку шкоду заподіяно підприємству винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Крім того, за змістом ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Наведена правова норма характеризує юридичний склад, тобто перелічує юридичні факти, сукупність яких дає власникові право притягнути працівника до матеріальної відповідальності. Таких юридичних фактів чотири: порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Працівник не може бути притягнений до матеріальної відповідальності, якщо він не порушував свої трудові обов`язки. Трудові обов`язки працівника можуть визначатися законодавством, колективним, трудовим договором, іншими локальними нормативними та індивідуальними актами, зокрема посадовими інструкціями.

Обов`язковою умовою повної матеріальної відповідальності працівника, крім укладення з ним відповідного письмового договору, є факт передання йому для зберігання майна або інших цінностей, цілість яких він не забезпечив. За інші види прямої дійсної шкоди працівник, який підписав договір про повну матеріальну відповідальність, може нести повну матеріальну відповідальність лише у випадках, передбачених законодавством.

Так, матеріалами справи встановлено, що 17.11.2016 року між Керуючим ОСОБА_3 , яка діяла від імені ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» та ОСОБА_1 був укладений Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за довірені Адміністрацією цінності (а.с.11).

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_1 , як особа, що несе повну матеріальну відповідальність, повинна відшкодувати шкоду, завдану ТОВ «СІЛЬПО ФУД», внаслідок недбалого відношення нею до зберігання грошових коштів, які вона отримувала від покупців в якості розрахунку за товари.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначала, що відповідно до посадової інструкції, а саме п.2.2, працівник повинен піклуватися про покращення якості діяльності відділу і надання основної послуги. Основана послуга магазину це задоволення потреб покупців в якісному обслуговуванні і якісних товарах.

На виконання цих вимог, ОСОБА_1 , під час виконання своїх обов`язків, 29.03.2018 року, забезпечувала якісне обслуговування клієнтів та причинно наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_1 та недостачею, що утворилася внаслідок крадіжки відсутній, оскільки крадіжку здійснили невстановлені особи, що підтверджується постановою винесеної ст. слідчим СВ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одеса ГУ НП в Одеській області лейтенантом поліції М.Г. Рябоконем (а.с.126), яка позивачем у визначений КПК України строк не була оскаржена.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач - ОСОБА_1 власноруч у доповідній записці на ім`я керуючої магазином ОСОБА_4 написала, що грошові кошти викрадені у неї були по причині того, що вона не зачинила касу та не зазначала про відсутність засобів для зачинення каси, апеляційним судом оцінюються критично, з огляду на те, що Стандартами операційної діяльності, затверджених Наказом Директора ТОВ «СІЛЬПО ФУД» від 17.11.2016 року не визначено, яким саме чином повинен закриватися ящик.

Крім того, суд приймає пояснення відповідача у відзиві на апеляційну скаргу щодо відсутності у касирів ключів від ящиків, а також щодо того, що відповідно до розділу 5 Стандартів операційної діяльності, Охоронець підтримує громадський порядок у магазині , забезпечує безпеку гостей і персоналу магазину, а також збереження товарно матеріальних цінностей.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем повністю доведено вину відповідача у завданні матеріальної шкоди (збитків), є необґрунтованими, зводяться до незгоди з висновком суду стосовно встановлених обставин справи та оцінки доказів, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Інші доводи апеляційної скарги є черговим повторенням викладення обставин, які зазначалися позивачем у позовній заяві та перевірені судом першої інстанції і не знайшли підтвердження. Вказані доводи не доводять неправильність рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що умови Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 17.11.2016 року, укладеного між ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» та ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_1 не порушувалися, в той час, коли Адміністрацією магазину всупереч п. 2.1. вказаного Договору не були створені Працівникові необхідні умови для нормальної роботи та зберігання матеріальних цінностей, ввірених йому.

Зважаючи на наведені обставини, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні, оскільки рішення суду постановлено правильно у відповідності до вимог норм матеріального та процесуального права, в межах заявлених вимог, на підставі наданих сторонами доказів, досліджених в судовому засіданні.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що у трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві. Наявність винних дій працівника доводить позивач.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивач не довів обставини, які мають значення для справи та на які посилався як на підставу своїх вимог, а саме не надав належних і допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для покладення на відповідача відповідальності, в рахунок відшкодування шкоди під час виконання відповідачем трудових обов`язків.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 13, 274, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обов`язків залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 24.10.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда