Головуючий суду 1 інстанції - Максименко О.Ю.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 409/1271/19
Провадження № 22-ц/810/800/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І.О.,

суддів Карташова О.Ю., Яреська А.В.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

боржник Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст.369 ЦПК України)

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 серпня 2019 року, постановлену у складі судді Максименко О.Ю. 27.08.2019 року в смт.Білокуракине Луганської області

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказа в обгрунтування якої посилалась на те, що 17.07.2017 року вона була звільнена за п.1 ст.40 КзПП України у зв`язку зі скороченням штату ПАТ «Українська залізниця», де працювала на посаді начальника відділу експлуатації у регіональній філії роботодавця, який не має статусу юридичної особи. З липня 2016 року ПАТ «Українська залізниця» не виплачує ОСОБА_1 заробітну плату та згідно довідки роботодавця № 495/315 від 17.07.2017 року заборгованість по заробітній платі складає 36376,21 грн. ОСОБА_1 просила суд видати судовий наказ, яким стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в загальній сумі 36376,21 грн.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 27.08.2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Заявнику роз`яснено, що він має право на повторне звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому розділом ІІ ЦПК України, після усунення її недоліків.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, скаржник просить скасувати оскаржувану ухвалу та повернути справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а також постановити окрему ухвалу суду в порядку ст.261 ЦПК України.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що скаржник вважає, що у наказному провадженні немає таких стадій як «оцінка доказів», отже суд у наказному провадженні не має права ані обов`язку оцінювати докази.

ПАТ «Українська залізниця» не скористалось правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу

Розгляд справи судом апеляційної інстанції проводиться в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що відмова у видачі ОСОБА_1 судового наказу судом першої інстанції мотивована тим, що заявниця звертається до суду 29.05.2019 року (згідно поштового штемпеля на конверті) з проханням стягнути з ПАТ "Українська залізниця" (м.Київ вул.Тверська 5) нараховану, але не сплачену заробітну плату, проте на підтвердження надає довідку від 17.07.2017 року, видану у м.Луганську "Луганським будівельно-монтажним експлуатаційним управлінням"- виробничим підрозділом регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця», що викликає сумнів в законності виданої довідки та наявності заборгованості.

Окрім того, судом першої інстанції зазначено, що додані до заяви заявником копії документів, не відповідають вимогам ст.95 ЦПК України, оскільки не посвідчені належним чином відповідно до п.5.27 Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 р. №55, відповідно до якого відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії (на копіях відсутній запис «Згідно з оригіналом», особистий підпис особи, яка засвідчує копію, її ініціали та прізвище, дата засвідчення копій).

На підставі зазначеного, з урахуванням того, що нормами діючого цивільно-процесуального законодавства не передбачено залишення без руху заяви про видачу судового наказу, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у видачі судового наказу, при цьому суд першої інстанції роз`яснив заявнику, що згідно з ч.1 ст.166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 ЦПК України, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків, право на повторне звернення до суду.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, та вважає безпідставним довід апеляційної скарги про те, що у наказному провадженні немає таких стадій як «оцінка» доказів, і суд у наказному провадженні не має ані права ані обов`язку оцінювати докази.

Як вбачається з положень ч.1 ст.167 ЦПК України видача судового наказу проводиться без судового засідання і виклику стягувача та боржника для заслуховування їх пояснень. З системного тлумачення цих норм можна дійти висновку, що для наказного провадження характерна документарність: суддя досліджує виключно письмові докази, які підтверджують вимоги заявника.

Однією із особливостей наказного провадження є доказування у наказному провадженні, яке виключає такі засоби доказування, як пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, речові докази, висновок експерта.

Єдиним допустимим засобом доказування для наказного провадження є письмові докази. Оскільки наказне провадження є документарним, ця специфічна форма захисту вимагає і особливостей документальних доказів: - докази мають бути безспірними: вони повинні свідчити про безспірність стягнення і відсутність потреби у їх дослідженні.

Ознака документарності наказного провадження підтверджує те, що йдеться про очевидність та переконливість доказів з боку стягувача; - докази мають бути лише письмовими; - докази мають підтверджувати не лише факт виникнення права вимоги стягувача, але і розмір обов`язків боржника.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що характеризуючи наказне провадження, треба підкреслити, що основною умовою вирішення справи в порядку цієї судової процедури є наявність безспірної вимоги заявника, що підтверджується належно оформленими письмовими документами.

Як вбачається з доданих до заяви ОСОБА_1 документів, заявник, звертаючись до суду 29.05.2019 року, на підтвердження безспірності своєї вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі надає довідку від 17.07.2017 року, видану на тимчасово непідконтрольній Україні території, а саме у місті Луганську за адресою АДРЕСА_1 , про невиплачену заробітну плату, а.с.7 (відокремлений матеріал).

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, усі інші письмові документи на підтвердження вимоги ОСОБА_1 надани в копіях, які не містять відповідного запису - «Згідно з оригіналом», особистого підпису особи, яка засвідчувала ці копії, її ініціали та прізвище, а також дату засвідчення копій, що не свідчить про безспірність зазначених доказів.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які за своїм змістом зводяться до аргументації скаржником ОСОБА_1 , як вважає остання, порушення судом першої інстанції права заявниці на доступ до суду та порушення судом законних прав і свобод в сфері трудових відносин шляхом безпідставної відмови у видачі судового наказу.

Як вірно зазначено судом першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року.

У кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульований Цивільним процесуальним кодексом України. Подання позовної заяви (заяви) має відбуватись з дотриманням певних умов.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що ОСОБА_1 не позбавлена права на доступ до суду за захистом свого порушеного права як шляхом звернення до суду в порядку наказного провадження так і в позовному провадженні за загальними правилами, але при цьому повинні бути дотримані передбачені законом норми процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що скаржником ОСОБА_1 за доводами апеляційної скарги не доведена наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала у достатній мірі відповідає нормам процесуального права, а тому підстави для скасування цієї ухвали відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 18.10.2019 року.

Головуючий І.О. Дронська

Судді О.Ю. Карташов

А.В. Яресько