Єдиний унікальний номер справи № 467/1381/18
Провадження № 22-ц/812/1622/19 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 листопада 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 25 липня 2019 року о 13 годині 49 хвилин, у приміщенні Арбузинського районного суду Миколаївської області під головуванням судді Явіци І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Арбузинської селищної ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, Арбузинська районна державна адміністрація Миколаївської області, Арбузинське районне комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації про визнання права власності на самочинно збудовану будівлю,

В С Т А Н О В И Л А:

04 грудня 2018 року ОСОБА_1 пред`явив до Арбузинської селищної ради Миколаївської області вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

На підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області Бойченко В.А., та зареєстрований в реєстрі за № 376, він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими спорудами та побутовими спорудами.

Земельна ділянка, призначена для обслуговування цього будинку, мала загальну площу 0,15 га, та знаходилася у власності Арбузинської селищної ради Миколаївської області.

24 березня 2016 року рішенням Арбузинської селищної ради № 11 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

08 липня 2016 року відповідач прийняв рішення, яким затвердив проект землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки та передав позивачу її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, державну реєстрацію права власності якої, вчинено 19 липня 2016 року (кадастровий номер :01:053:0003).

Наступним рішенням Арбузинської селищної ради № 39 від 12 квітня 2016 року житловому будинку АДРЕСА_1 нову адресу.

07 листопада 2016 року за позивачем зареєстрована ще одна земельна ділянка, загальною площею 0,0090 га, з кадастровим номером :01:053:0004, якій, відповідно до рішення уповноваженого органу № 117 від 25 листопада 2016 року присвоєно нову адресу, а саме: АДРЕСА_1 Миколаївська область.

30 березня 2018 року, за заявою ОСОБА_1 , цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:053:0004 було змінено і відведено її для будівництва і обслуговування будівель торгівлі.

На ній, без належної будівельної документації, дозволів та узгоджень, позивачем було побудовано магазин.

Оформивши всю дозвільну документацію, позивач звернувся до Арбузинської селищної ради Миколаївської області з проханням надати дозвіл на введення в експлуатацію будівлі магазину, на що йому було відмовлено, оскільки вирішення зазначеного питання не входить до компетенції селищної ради.

Посилаючись на викладені обставини та на положення ст. 376 ЦПК України, а також на те, що будівля магазину знаходиться в належному експлуатаційному стані, зведена без порушень будівельних норм і правил, позивач просив визнати за ним право власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю магазину, яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :01:053:0004, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,00 кв.м.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2019 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, просив скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти постанову, якою задовольнити його позов, оскільки судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушення норми процесуального права.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи спір так, як викладено в оскаржуваному рішенні, суд виходив з того, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню, оскільки законом передбачено, і він не втрачений і на тепер, позасудовий порядок визнання права власності на самочинне будівництво. Позивач його не використав і не надав до суду відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування, щодо відмови у введенні об`єкту самочинної забудови та визнані за ним права власності на неї.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Оскаржуване рішення суду І інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Частиною 3 ст. 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Отже, суд на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (ч. 3 ст. 375 ЦК України).

Частиною 1 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм державних стандартів і правил.

Державний архітектурно - будівельний контроль здійснюється Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами.

Виконання будівельних робіт дозволяється після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) (ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

У відповідності до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Під належним дозволом слід розуміти передбачене ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначений статтями 29, 31 вищевказаного Закону, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 24, 30 цього Закону.

Згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів від 13 квітня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Частиною 8 ст. 39 цього Закону визначено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та прийняття в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти є Інспекція державного архітектурно - будівельного контролю.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом І інстанції, на підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області Бойченко В.А., та зареєстрований в реєстрі за № 376, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими спорудами та побутовими будівлями (а.с. 9). Рішенням Арбузинської селищної ради № 11 від 24 березня 2016 року було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а вже 08 липня 2016 року відповідач прийняв рішення, яким затвердив проект землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки та передав позивачу її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, державну реєстрацію права власності якої, вчинено 19 липня 2016 року (кадастровий номер :01:053:0003) (а.с. 11, 12, 13, 14, 15).

Наступним рішенням Арбузинської селищної ради № 39 від 12 квітня 2016 року житловому будинку АДРЕСА_1 нову адресу (а.с. 17).

07 листопада 2016 року за позивачем зареєстрована ще одна земельна ділянка, загальною площею 0,0090 га, з кадастровим номером :01:053:0004, якій, відповідно до рішення уповноваженого органу № 117 від 25 листопада 2016 року присвоєно нову адресу, а саме: АДРЕСА_1 область (а.с. 18, 19, 20). Відповідним рішенням від 30 березня 2018 року змінено цільове призначення цієї земельної ділянки з кадастровим номером :01:053:0004 і відведено її для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, оскільки позивачем на ній було побудовано магазин без відповідного дозволу і належно затвердженого проекту (а.с. 23).

Позивач, завершивши будівництво, оформив всю дозвільну документацію та звернувся до Арбузинської селищної ради Миколаївської області з заявою про надання дозволу на введення в експлуатацію будівлі магазину (а.с.27-29, 30-31, 32-34, 35, 36, 38).

28 листопада 2018 року, листом Арбузинської селищної ради Миколаївської області, ОСОБА_1 було повернуто заяву та повідомлено про неможливість надання такого дозволу, і роз`яснено який саме орган місцевого самоврядування видає зазначені дозволи (а.с. 39).

На сьогодні такі дії не відносяться до компетенції відповідача.

У 2018 році на усне звернення позивача до органу ДАБІ йому роз`яснили, що він має подати повідомлення про початок будівництва, після чого буде розпочата процедура введення споруди в експлуатацію.

Проте належними та допустимими доказами це не довів, хоча за ст. 81 ЦПК України то є його обов`язком.

Більше того, навіть за доведеності вказаних вище зазначених тверджень, суд не може замінити відповідний компетентний державний орган, яким є Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальні органи, й визнавати за забудовником в порядку ст. 376 ЦК України, право власності на об`єкт самочинного будівництва.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, визнання права власності на самочинний об`єкт нерухомого майна за позивачем, буде суперечити вимогам чинного законодавства, оскільки не дотриманий спеціальний порядок.

Отже, суд І інстанції з`ясувавши обставини у даній справі, прийшов до правильного висновку, що передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю магазину за адресою АДРЕСА_1 у суду відсутні, оскільки ним не надано доказів на підтвердження відмови уповноваженого органу на визнання за позивачем права власності.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене районним судом рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

____________________________________________________

Повний текст постанови складено 05 листопада 2019 року.