Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/1569/17
Провадження № 2/480/78/19
РІШЕННЯ

Іменем України

25 жовтня 2019 року. Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю: секретаря судового засідання Трифонової І.О. позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника позивача - ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_5 ,представника відповідача ОСОБА_6 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У вересні 2017 року представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 років помер ОСОБА_7 , батько позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, що належало померлому на підставі права власності. Позивачі подали заяви про прийняття спадщини як спадкоємці першої черги, але на момент подачі заяви виявилось, що батько ОСОБА_7 за життя склав заповіт, яким заповів ОСОБА_5 все майно яке належало йому. Таким чином заповіт на думку позивачів порушує їх права як спадкоємців першої черги на усе спадкове майно, так як вони являються дочками спадкодавця. Після того як позивачі подали заяви до Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, нотаріусом в усній формі надано відповідь в якій було зазначено про відмову у вчинені нотаріальної дії на підставі наявного заповіту складено за життя ОСОБА_7 . Крім того в позові зазначено,що позивачі постійно допомагали своєму батькові в повсякденному житті. Так як він був похилого віку позивачки дбали про нього. За весь час проживання в одному селі між ними ніколи не виникало сварок та протиріч. Їх батько ОСОБА_7 взагалі нікому не повідомляв про складений заповіт, хоча за життя завжди вказував на те, що своє майно він залишить своїм дочкам. Наявність заповіту про який стало відомо лише після його смерті, дає підстави вважати що вказаний заповіт було складено ОСОБА_7 без його вільного волевиявлення і складення вказаного заповіту не відповідало його волі. Крім того заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Зважаючи що заповіт було складено ще в 2009 році, копію заповіту спадкоємцям першої черги за законом надано не було, тому вирішити вказаний спір можливо лише в судовому порядку після ознайомлення з матеріалами спадкової справи.

У судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали і просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.Крім того заявили клопотання про призначення почеркознавчої експертизи в супереч відсутності в позовних вимогах правових підстав скасування заповіту в зв`язку з його не підписанням спадкодавцем.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що позивачі не цікавилися долею свого батька, не відвідували його, не допомагали та не брали участі в його догляді. Також відповідач стверджує, що складання оспорюваного заповіту відбулось саме з волі останнього.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін, а також представників позивача та відповідача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 років помер ОСОБА_7 , про що Миколаївським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області вчинено актовий запис № 60 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .( том І а.с.11)

20.10.2009року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с.Кир`яківка Миколаївського району Миколаївської області, який проживав в АДРЕСА_1 , на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким належне йому на праві власності майно,де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося заповідав ОСОБА_5 .

Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Четвертої миколаївської нотаріальної контори Ігнатенко В.С.20.10.2009року зареєстрований у спадковому реєстрі за № 2-904 (том І а.с. 46).

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є дочками ОСОБА_7 , у встановлений законом строк, як спадкоємці першої черги, звернулися із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори 02.06.2017 року (том І, а.с. 67, 70, 73).

Четвертою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №67/20017.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або законом (ст. ст. 1216, 1217 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержання ними прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, що вчиняється заповідачем у письмовій формі.

Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 Цивільного Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 Цивільного Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що знайома з померлим ОСОБА_7 близько 30 років. За життя ОСОБА_9 казав про те,що все своє майно він залишить своїй дружині ОСОБА_5 . Після його смерті його похованням займалася його дружина відповідачка по справі ОСОБА_5 Його доньки позивачки по справі життям батька не цікавилися та не спілкувалися з ним.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є племінницею померлого ОСОБА_7 . За життя ОСОБА_7 говорив про те,що земельний пай він залишить своїй дочці ОСОБА_1 Він сам займайся домогосподарством, його доньки часто відвідували його та допомогали йому у справах. Його дружина відповідачка по справі, ОСОБА_5 часто залишала його самого вдома.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 у момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак, волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, позивачами суду не представлено.

Отже встановлені під час розгляду справи обставини вказують на те, що заповіт відповідає дійсній волі заповідача ОСОБА_7 на момент його складання. При цьому сам заповіт складений без суттєвих порушень вимог щодо його форми та посвідчення, які тягнуть його недійсність (нікчемність) згідно з положеннями ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Таким чином, викладені у позовній заяві обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивачів.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним- відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя М. М. Войнарівський

25.10.2019