Дата документу 21.10.2019 Справа № 335/5567/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/5567/18 Головуючий у 1 інстанції Рибалко Н.І.
Провадження №22ц/807/2736/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Кочеткової І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізького державного медичного університету на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2019 року по справі за позовом Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (витрат державного бюджету з підготовки з підготовки фахівця за державним замовленням),-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (витрат державного бюджету з підготовки з підготовки фахівця за державним замовленням).

В обґрунтуваннясвоїх вимог зазначали, що 31 липня 2006 року на підставі наказу №364-с відповідача було зараховано студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету. З відповідачем було укладено Угоду №2006171 від 01 вересня 2006 року про підготовку фахівця з вищою освітою, згідно якої відповідач проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання.

У 2012 році ОСОБА_1 отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Педіатрія» та здобула кваліфікацію лікаря-провізора (диплом спеціаліста АР № НОМЕР_1).

Одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно Списку працевлаштування персонально кожного випускника (рік закінчення 2012),- АЗПСМ, Дубровський район, с. Сварицевичі, проте до місця працевлаштування не прибула (лист КУ «Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» вих. №1521/01-16/16 від 23.12.2016 року).

Проте, необхідний термін роботи відповідач не відпрацювала, з приводу працевлаштування не зверталась, в порушення п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.2017 року №367, що одночасно свідчить про її відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі.

На підставі викладеного, просили суд стягнути з ОСОБА_1 збитки - витрати державного бюджету з її підготовки за державним замовленням у сумі 49478,48 грн., а також витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Суд першої інстанції дійшовши висновку про наявність в діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, відмовив у задоволенні позову , оскільки Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, встановленим ст. 257 ЦП України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Запорізький державний медичний університет подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість та ухвалення рішення внаслідок неповного з`ясування обставин, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2019 року, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції помилково не було прийнято акт перевірки фінансової інспекції у Запорізькій області від 15 липня 2015 року як початок перебігу строку позовної давності, оскільки саме цим актом позивача було зобов`язано провести претензійно-позовну роботу. Крім того, зазначають, що питання наявності права вищого навчального закладу на звернення до суду з позовом про стягнення витрат державного бюджету до особи, яка не відпрацювала у державному секторі економіки, за наявності державного замовника, було спірним саме до моменту проведення перевірки Запорізького державного медичного університету Державною фінансовою інспекцією у Запорізькій області та складання відповідного акту від 15 липня 2015 року, яким університету доручено вжити заходів з відшкодування витрати на підготовку спеціалістів, які не відпрацювали обумовлений термін. Отже, на думку скаржника про порушення свого права Запорізький державний медичний університет мав довідатися саме після отримання акту перевірки Державної фінансової інспекції від 15 липня 2015 року, та відповідно перебіг позовної давності почався у 2015 році.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 26 липня 2019 року (а.с. 86-87) в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу Запорізького державного медичного університету.

Скориставшись своїм правом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 14 серпня 2019 року надала відзив на зазначену апеляційну скаргу. Зазначає, що позивачем в апеляційній скарзі не наведене причин, які б перешкоджали йому звернутися за захистом своїх прав у період з 2012 року по 2018 рік. При цьому відсутні будь-які докази того, що позивачем було вжито всіх необхідних заходів з метою встановлення факту виконання чи невиконання умов угоди відповідачем і такі заходи не дали йому результатів.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 31 липня 2006 року ОСОБА_1 було зараховано студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету (наказ №364-с). З відповідачем було укладено типову угоду №2006171 від 01 вересня 2006 року про підготовку фахівця з вищою освітою (а.с.7).

Згідно укладеної угоди ОСОБА_1 проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни вартість навчання в установленому порядку.

30 травня 2012 році ОСОБА_1 отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Педіатрія» та здобула кваліфікацію лікаря-провізора, що підтверджується дипломом спеціаліста АР № НОМЕР_1 (а.с.9).

Одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно Списку працевлаштування персонально кожного випускника (рік закінчення 2012) до АЗПСМ, Дубровський район, с. Сварицевичі (а.с. 11).

Згідно листа КЗОЗ «Дубровицького районного центру первинної медико-санітарної допомоги» Дубровницької районної ради Рівненської області вих. №1521/01-16/16 від 23.12.2016 року адміністрацією закладу повідомлено, що молодший спеціаліст ОСОБА_1 на робоче місце до АЗПСМ Дубовицього району не прибувала, три роки згідно державного розподілу МОЗ України в КЗОЗ «Дубовицькому РЦ ПСМД» не відпрацьовувала (а.с. 10).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 56 Закону України "Про вищу освіту" гарантує випускникам вищого навчального закладу, що їх працевлаштування повинно здійснюватись за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником.

За змістом ч. 2 ст. 52 Закону України "Про освіту", випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 № 992. Згідно з пунктом 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, який врегульовував спірні правовідносини на час вступу ОСОБА_1 до університету, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати всі витрати.

За змістом п. 4 наведеного Порядку, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1 (про підготовку фахівців з вищою освітою).

Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років (п. 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності цивільного правопорушення в діях ОСОБА_1 та, відповідно порушення нею зобов`язань взятих на себе.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Як вірно зазначив суд першої інстанції, перебіг позовної давності в даному конкретному випадку за позовними вимогами Запорізького державного медичного університету почався у 2012 році, з часу коли відповідач ОСОБА_1 не прибула до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк.

Також, вірним є посилання суду, що відповідно до п. 12 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» затвердженого Наказом МОЗ України 25 грудня 1997 року № 367, зареєстрованого в МЮУ 15 квітня 1998 року № 246/2686 (далі Порядок) саме на керівників вищих медичних закладів покладено обов`язок здійснювати чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури та роботи.

Окрім цього, за п. 20 вказаного Порядку на керівників вищих медичних закладів покладається персональна відповідальність за своєчасне вручення випускникові направлення на роботу.

Початок перебігу строку позовної давності, на думку колегії суддів, не може залежати від результатів перевірки учбового закладу будь-яким контролюючим органом за умови того, що у цій справі позивач мав всі можливості перевірки прибуття випускника до місця роботи та своєчасної подачі позовної заяви про стягнення збитків.

Крім того, підставою для звернення з цим позовом є угода укладена між ОСОБА_1 та Запорізьким державним медичним Університетом про підготовку фахівця з вищою освітою № 2006171 від 01 вересня 2006 року.

За вказаним договором відповідач взяв на себе зобов`язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати не менше трьох років в державному секторі народного господарства, а у разі відмови їхати за направленням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

Тобто, початок обов`язку відшкодувати вартість виникає відразу після відмови студента відпрацювати.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач порушила зобов`язання, передбачене договором, позивач мав усі підстави звернутись з вимогою про відшкодування шкоди у вигляді компенсації витрат за навчання з дня коли відповідач порушив свій обов`язок за договором прибути до установи для відпрацювання.

Тобто строк позовної давності почався у 2012 році, як вірно зазначено у оскаржуваному рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (а.с. 38-39).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Запорізького державного медичного університету - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2019 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: