Справа № 266/4671/19
Провадженя№ 2/266/966/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 жовтня 2019 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Пантелєєва Д.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку майна,
Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача з позовом про визнання недійсним договору дарування від 19.11.2010 року, визнання дійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, визнання земельної ділянки № НОМЕР_1 в СТ «Вертикаль» спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частку земельної ділянки в СТ «Вертикаль».
Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого 19.11.2010 року за спільні кошти придбали в ОСОБА_3 земельну ділянку в СТ «Вертикаль», однак з метою зменшення податку нотаріусом Чичековим С.Ф. вказану угоду було за проханням ОСОБА_3 оформлено як договір дарування, на що позивач надала свою згоду. Гроші за придбану таким чином земельну ділянку в сумі 14 000 доларів було надано ОСОБА_3 в присутності позивача. На вказаній земельній ділянці знаходився також будинок, який був не придатний для мешкання. Спільними зусиллями з відповідачем вказана земельна ділянка та будинок були приведені до стану, придатного для мешкання та експлуатації та 01.05.2011 року вони спільно переїхали до домоволодіння АДРЕСА_1 в АДРЕСА_2 . Право власності за її згоди було оформлено на відповідача. Після того, як спільне життя було фактично припинено та шлюб розірвано рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 29.09.2018 року, позивач зверталась в судовому порядку про розділ майна подружжя, однак в зв`язку із укладенням правочину в вигляді договору дарування вказане майно, яке фактично є придбаним в шлюбі, не може бути визнано спільним. Просила на підставі викладеного визнати договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Першотравневого нотаріального округу Донецької області Чичековим С.Ф.19.11.2010 року, про дарування земельної ділянки АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним, визнати дійсним договір купівлі продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 « АДРЕСА_2 » між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнати земельну ділянку ділянки АДРЕСА_1 СТ АДРЕСА_2 » спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку земельної ділянки АДРЕСА_2 , судові витрати покласти на відповідача.
Позивачу надіслана ухвалу про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи.
Судове повідомлення, яке направлялося відповідачу ОСОБА_2 , вручено адресату та повернуто на адресу Приморського районного суду м. Маріуполя з відміткою про отримання.
Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило.
В своєму відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечував. Свої заперечення обґрунтував тим, що земельна ділянка була отримана в якості подарунка від ОСОБА_3 , а предметом договору купівлі продажу, за який було сплачено грошові кошти, був житловий будинок АДРЕСА_2 . Також вважає, що до вказаних правовідносин необхідно застосувати строк позовної давності, який позивачем пропущено з неповажних причин. На підставі викладеного просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити.
В своєму запереченні на відзив позивач зазначила, що в рішенні по цивільній справі №266/5133/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було встановлено, що відповідач фактично придбав земельну ділянку та оформив право власності на своє ім`я перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 Кошти було сплачено ОСОБА_3 за придбання земельної ділянки з недобудованими спорудами та насадженнями.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України).
Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.
Перешкод для розгляду справи немає.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.04.2001 року по 29.08.2018 року, шлюб розірвано рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя (а. с. 15)
Під час перебування в шлюбі ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір дарування, згідно якого ОСОБА_2 отримав у дар земельну ділянку АДРЕСА_2 » площею 0,0525 га. (а. с. 11-12)
З розписки від 19.11.2010 року вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 14 000 доларів США в рахунок продажу дачі (а. с. 13)
В склад домоволодіння АДРЕСА_2 входить житловий будинок та земельна ділянка, які при продажу ОСОБА_3 в розписці вважала дачею.
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.04.2019 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя (а. с. 18-20)
Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 ЦК України)
Отримуючи грошові кошти від ОСОБА_2 продавець в особі ОСОБА_3 вказала, що вони отримані за придбання майна.
Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
З наданих матеріалів встановлено, що фактично між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу, оскільки ОСОБА_2 передав на користь ОСОБА_3 грошові кошти за придбання майна.
Тому суд визнає договір дарування укладеним для приховування іншого правочину, тому визнає його недійсним, також зазначає, що вказаний договір є договором купівлі продажу, який суд визнає дійсним правочином.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним під час шлюбу, але на кошти, що належать їй, йому особисто.
Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.
Однак, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку, лише на ім`я одного з подружжя, не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.
Отже, сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Проаналізувавши всі надані докази в їх сукупності, враховуючи все вищенаведене суд вважає, що відповідачем було набуто право власності на спірну земельну ділянку в інтересах сім`ї, для проживання подружжя, за гроші набуті ними під час шлюбу, а тому суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнає спірне домоволодіння об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнає за позивачкою право власності на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Задовольняючи позов в повному обсязі, суд стягує з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768 грн. 80 коп.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 89, 141, 263, 265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 202, 235, 655, 717 ЦК України, ст. ст.7, 8, 57, 60 СК України суд,
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ), третя особа ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ), про визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку майна - задовольнити повністю.
Визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Першотравневого нотаріального округу Донецької області Чичековим С.Ф.19.11.2010 року, про дарування земельної ділянки АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Визнати дійсним договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Першотравневого нотаріального округу Донецької області Чичековим С.Ф.19.11.2010 року, земельної ділянки АДРЕСА_1 « АДРЕСА_2 » між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Визнати земельну ділянку АДРЕСА_2 загальною площею 0,0525 га., кадастровий номер 142382200:05:000:0730 об`єктом спільної сумісної власності майна подружжя.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку земельної ділянки АДРЕСА_2 загальною площею 0,0525 га., кадастровий номер 142382200:05:000:0730.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768 грн. 80 коп.
На рішення може бути подано апеляцію до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 22.10.2019 року.
Суддя: Пантелєєв Д. Г.