Постанова

Іменем України

28 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 136/1667/17

провадження № 61-3022св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Племінний завод «Україна»,

третя особа - відділ Держгеокадастру у Липовецькому районі Вінницької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного сулу від 08 січня 2019 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Племінний завод «Україна» (далі - ТОВ «ПЗ «Україна»), третя особа ? відділ Держгеокадастру у Липовецькому районі Вінницької області, про визнання договору оренди землі недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_2 згідно свідоцтва на право на спадщину за заповітом від

13 серпня 2014 року є власником земельної ділянки площею 4,1937 га, кадастровий номер :04:000:0208 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

У 2017 році позивачеві стало відомо про наявність договору оренди вищезазначеної земельної ділянки, який було укладено 21 серпня 2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ПЗ «Україна» та зареєстровано у відділі Держкомзему у Липовецькому районі 12 грудня 2012 року.

Мати позивачки жодних договорів оренди землі не підписувала, вказаний договір підписаний невідомою особою, наявний у ньому підпис навіть візуально не схожий на підпис матері позивачки, вказаний договір не відповідав внутрішній волі спадкодавця, тому є недійсним.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір оренди землі за № к-232/12 від 21 серпня 2012 року, який було укладено між ОСОБА_2 та ТОВ «ПЗ «Україна», та зареєстровано у відділі Держкомзему у Липовецькому районі

12 грудня 2012 року за № 05053, стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі № к-232/12 від 21 серпня 2012 року, який було укладено між ОСОБА_2 та ТОВ «ПЗ «Україна», предметом якого є земельна ділянка, площею 4,1937 га, кадастровий номер :04:000:0208, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, який було зареєстровано відділом Держкомзему у Липовецькому районі 12 грудня

2012 року за № 05053.

Стягнуто з ТОВ «ПЗ «Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 640,00 грн, а також витрати за проведення судової експертизи в сумі 2 250,24 грн, а всього 2 890,24 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що договір оренди, укладений від імені орендодавця ОСОБА_2 підписаний не нею, а іншою особою, тобто спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_2 , відтак наявні правові підстави для визнання договору оренди землі недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Судом не взято до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки про порушене своє право вона дізналась не пізніше 12 жовтня 2017 року.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 08 січня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ПЗ «Україна» задоволено.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 вересня

2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПЗ «Україна» сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 960,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, оскільки про існування спірного договору ОСОБА_1 було відомо з 21 серпня 2012 року - з моменту його укладення, оскільки висновком експерта № 107 від 24 травня 2018 року, встановлено, що підпис у вказаному договорі від імені матері виконаний ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

02 лютого 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 08 січня 2019 року та залишити в силі рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 вересня

2018 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 було відомо про укладення договору оренди землі ще з 21 серпня 2012 року - з моменту його укладення, оскільки висновком експерта від

24 травня 2018 року № 170 встановлено, що підпис у вказаному договорі від імені матері позивачки виконаний ОСОБА_1 , є таким, що не відповідає обставинам встановленим судом першої інстанції, оскільки з цього приводу позивачка давала пояснення, які апеляційним судом викривлено. Про існування спірного договору оренди землі ОСОБА_1 стало відомо лише в 2017 році.

Доводи інших учасників справи:

28 лютого 2019 року ТОВ «ПЗ «Україна» через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного суду від 08 січня 2019 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Липовецького районного суду вінницької області.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ВН № 07691 ОСОБА_2 на підставі рішення 26 сесії 23 скликання Костянтинівської сільської Ради народних депутатів від 01 грудня 2001 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,1937 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Костянтинівської сільської ради.

21 серпня 2012 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем з одного боку, та ТОВ «ПЗ «Україна», як орендарем, з другого боку, укладено договір оренди належної орендодавцеві землі за № к-232/12 строком на 10 років.

Вказаний договір було зареєстровано у відділі Держкомзему у Липовецькому районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12 грудня

2012 року за № 05053.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 серпня 2014 року, виданого приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Кобзар С. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1102, ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки площею 4,1937 га, кадастровий номер :04:000:0208, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Згідно витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25534155 від 13 серпня 2014 року, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 серпня

2014 року є власником вказаної земельної ділянки.

Відповідно до висновку експерта № 107 від 24 травня 2018 року, підпис у графі «Підписи сторін «Орендодавець» у спірному договорі оренди землі від

21 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ПЗ «Україна», виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Підпис у графі «Підписи сторін «Орендодавець» у договорі оренди землі за

№ к-232/12 від 21 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та

ТОВ «ПЗ «Україна», виконаний ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції встановивши, що згідно з висновком експерта № 107 від 24 травня 2018 року підписи сторін «Орендодавець» у спірному договорі оренди землі від 21 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ПЗ «Україна», виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, дійшов правильного висновку про підставність заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд також установив, що згідно з висновком експерта № 107 від 24 травня 2018 року підпис у графі «Підписи сторін «Орендодавець» у договорі оренди землі за № к-232/12 від 21 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ПЗ «Україна», виконаний ОСОБА_1

Тобто позивачка знала про існування спірного договору з 21 серпня

2012 року - дата укладення договору оренди, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності.

Посилання позивача на те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з жовтня 2017 року (момент коли позивачці стало відомо про існування спірного договору), суд апеляційної інстанцій обґрунтовано визнав таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України.

Оскільки підставами позову ОСОБА_1 було непідписання спірного договору оренди землі її матір`ю, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, тому для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. За встановлених судом апеляційної інстанції обставин, ОСОБА_1 знала про наявність спірного договору з 21 серпня 2012 року, оскільки, як встановлено висновком експерта від 24 травня 2018 року № 107, підпис у графі «Підписи сторін «Орендодавець» у договорі оренди землі за № к-232/12 від 21 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ПЗ «Україна», виконаний ОСОБА_1 - позивачкою у справі.

Крім того, спірним договором оренди землі, права та інтереси ОСОБА_1 , з підстав заявлених у позовній заяві не порушено, оскільки після прийняття у спадок земельну ділянку, вона стала орендодавцем цієї земельної ділянки, про що свідчить її особистий підпис у договорі оренди землі № к-232/12 від

21 серпня 2012 року. За життя ОСОБА_2 спірний договір не оскаржувала.

Ухвалюючи рішення апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку.

Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій та не належить до компетенції касаційного суду.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного сулу від 08 січня

2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного сулу від 08 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко