Провадження № 22-ц/802/922/19 Категорія: 26 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кузіна Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача та визнання окремих пунктів додаткового договору недійсними за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання окремих пунктів додаткового договору недійсними.

Позов мотивує тим, 29 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений Додатковий договір №1 до кредитного договору № 73/с/2 від 29.04.2010 року. Відповідно до п.1.1 Додаткового договору №1 сторони узгодили, що заборгованість за кредитом складає 86 263,63 грн. Крім цього, в п.А.2 Додаткового договору №1 було викладено зміни до кредитного договору № 73/с/2 від 29.04.2010 року та зазначено наступну редакцію змісту тексту пункту цього договору: «Ліміт цього кредитного договору складає 682 434,53 грн., у тому числі у розмірі 631 190,03 грн. на реструктуризацію заборгованості за Кредитним договором № 73/с/2 від 29.04.2010 року, Кредитним договором № 73/с від 05.07.2006 року укладеним між сторонами, у розмірі 18 685,00 грн. на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених п.п. 2.1.6, 2.2.10 цього Договору, у розмірі 0,00 грн. для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування за реквізитами зазначеними в п.2.1.2 цього договору за кожним договором застави, у розмірі 32 559,50 грн. на сплату судових витрат передбачених п.п. 2.2.13,2.3.12,6.6 цього Договору». Вважає, що п.А.2 Додаткового договору №1 грубо порушує норми ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі по відношенню до ОСОБА_2 умови, які призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу як споживача. Так, зміст вищевказаного пункту додаткового договору взагалі не відповідає узгодженій умові викладеній в п.1.1 щодо суми заборгованості по кредитному договорі № 73/с/2 від 29.04.2010 року. Позивачем незрозуміло з яких підстав в умови кредитування включено заборгованість узгоджену у Додатковому договорі №1 від 29.11.2012 року до кредитного договору № 73/с від 05.07.2006 року, в рахунок погашення якої рішенням Луцького міськрайонного суду 22 вересня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Просила визнати недійсним пункт А.2 Додаткового договору №1 до Кредитного договору №73/с/2 від 29.04.2010, укладеного 29 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2019 року позов в даній справі задоволено.

Ухвалено визнати недійсним пункт ОСОБА_3 .2 Додаткового договору №1 до Кредитного договору №73/с/2 від 29.04.2010, укладеного 29 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк».

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову в даній справі відмовити.

Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Задовольняючи позов в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що пункт А.2 Додаткового договору №1 до Кредитного договору №73/с/2 від 29.04.2010 не може розцінюватись судом як справедлива умова, яка не тягне за собою надмірний тягар для споживача. Інший висновок не відповідав би принципу добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправдане з`ясування змісту додаткового договору.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

За положеннями ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За правилами частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і надалі у редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір №73/с/2. Відповідно до умов цього договору, Банк надав кредит в розмірі 118 600,00 грн. на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування в розмірі 28% річних в строк до 28 квітня 2015 року, що підтверджується видатковим ордером від 29.04.2010 року (а.с.6-8).

Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 також 05 липня 2006 року було укладено кредитний договір №73/с, за змістом якого отримала кредит у розмірі 150000 доларів США зі сплатою відсотків за користування в розмірі 15,50% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.07.2010 року.

29 листопада 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено Додатковий договір №1 до кредитного договору № 73/с/2 від 29.04.2010 року. Відповідно до п. 1 Додаткового договору №1 сторони узгодили, що заборгованість за вказаним кредитом складає 86 263,63 грн.(а.с.9-15).

В п.А.2 Додаткового договору №1 зазначено, що ліміт цього кредитного договору складає 682 434,53 грн. у тому числі у розмірі 631 190,03 грн. на реструктуризацію заборгованості за Кредитним договором № 73/с/2 від 29.04.2010 року, Кредитним договором № 73/с від 05.07.2006 року укладеним між сторонами, у розмірі 18 685,00 грн. на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених п.п. 2.1.6, 2.2.10 цього Договору, у розмірі 0,00 грн. для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування за реквізитами зазначеними в п.2.1.2 цього договору за кожним договором застави, у розмірі 32 559,50 грн. на сплату судових витрат передбачених п.п. 2.2.13, 2.3.12, 6.6 цього Договору.

Предметом цього Додаткового договору, як зазначено в п. 1.1. є зобов`язання Банку за наявності вільних грошових коштів надати Позичальнику кредит у формі згідно п. А цього договору на термін та на умовах, передбачених п.п. А2, АЗ, А6, А7, А8, А9 цього Договору, а позичальник зобов`язується повернути основний кредит і сплатити проценти у встановлені цим Договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно цього Договору в повному обсязі.

Включення до п. А.2 додаткового договору-1 положень про ліміт цього договору в розмірі 682434,53 грн. пов`язано з тим, що крім додаткового договору між Банком та позивачем також укладався додатковий договір № 1 від 29 листопада 2012 року до кредитного договору № 73/с від 05 липня 2006 року (далі додатковий договір-2).

Між сторонами було укладено додатковий договір -2.

Укладаючи додатковий договір-2, сторони вирішили викласти в іншій редакції пункти 1.1-1.3 кредитного договору № 73/с від 05 липня 2006 року, якими визначався розмір ліміту кредитування і який з врахуванням Додатку № 1 до цього договору є розміром кредиту. Зокрема, відповідно до п. 1.1 додаткового договору-2 заборгованість за кредитним договором № 73/с від 05 липня 2006 року на дату укладення додаткового договору-2 становить 74799,66 доларів США, яка складається із поточної заборгованості за кредитом в розмірі 43646,13 доларів США, простроченої заборгованості 4094,83 доларів США, поточної заборгованості по відсотках 582,71 доларів США. простроченої заборгованості по відсотках 18221,69 доларів США та пені в розмірі 8254,30 доларів США .

Згідно п. 1.2 додаткового договору-2, змінено валюту кредитування з долара США на гривню за курсом 8,195 гривні за один долар США.

В зв`язку з чим та з врахуванням викладеного, заборгованість позичальника по тілу кредиту становить 612983,22 грн. (п.1.2 додаткового договору-2; 74799,66 доларів США х 8,195 грн. = 612983,22 грн.).

Пунктом 1.3 додаткового договору-2 передбачено, що Банк зменшив розмір заборгованості на 67643,99 грн., тобто провів реструктуризацію заборгованості із зміною валюти кредитування і її загальний розмір на момент підписання додаткового договору-2 становив 545339,23 грн. (612983,22 грн. - 67643,99 грн. = 545339,23 грн.).

Аналогічним чином сторони визначили заборгованість в розмірі 86263,63 грн. за кредитним договором № 73/с/2 від 29 квітня 2010 року на момент укладення додаткового договору-1 (пункт 1.1.), яка складається із поточної заборгованості за кредитом в розмірі 74579,56 грн., простроченої заборгованості 4054,90 грн., поточної заборгованості по відсотках 1915,54 грн., простроченої заборгованості по відсотках 5300,80 грн. та пені в розмірі 412,83 грн. (74579,56 грн. + 4054,90 грн. + 1915,54 грн. + 5300,80 грн. + 412,83 грн. = 86263,63 грн.).

У відповідності до п. 1.2 додаткового договору-1 сума заборгованості, визначена в п.1.1, зменшена на 412,83 грн. і її загальний розмір становить 85850,80 грн. (86263,63 грн. - 412,83 грн. = 85850,80 грн.) Тобто, в даному випадку теж відбулась реструктуризація заборгованості за попередньо укладеним договором, а не видача ОСОБА_2 нового кредиту, як це слідує із змісту позовної заяви.

Крім того, додатковим договором-1 та додатковим договором-2 умови первісних договорів, в тому числі і щодо видачі готівки через касу, викладались в новій редакції, що слідує з їх змісту. Факт зміни редакції цих договорів є додатковим підтвердженням того, що сторонами не укладались нові кредитні договори з наданням готівкових коштів.

Про факт проведення саме реструктуризації, а не видачі нового кредиту за додатковим договором-1 та додатковим договором-2, зазначено в оспорюваному пункті А.2 додаткового договору-1.

У відповідності до п. А.2 додаткового договору-1, ліміт цього договору, що спрямовується на реструктуризацію заборгованості за кредитними договорами № 73/с/2 від 29 квітня 2010 року та №73/с від 05 липня 2006 року складає 631190,03 грн.( 545339,23 грн. + 85850,80 грн., де 545339,23 грн. - кінцевий розмір заборгованості за додатковим договором-2, 85850,80 грн. - кінцевий розмір заборгованості за додатковим договором-1).

Положеннями п. А.2 визначено розмір страхових платежів, який дорівнює 18685,00 грн. Даний розмір встановлений з врахуванням п.п. 2.1.6, 2.2.10 додаткового договору-1 та п.п. 9, 10, 11.1 договору страхування майна № INMKGM124750 від 29 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ Страхова компанія ІНГОССТРАХ, а також періоду, визначеного Графіком погашення кредиту, який є невід`ємною частиною додаткового договору-1.

Згідно з п.9 договору страхування, розмір щорічного страхового платежу становить 1868,50 грн., а строк повернення кредиту з врахуванням Графіку погашення кредиту складає 10 років. Отже, загальний розмір страхових платежів дорівнює 18685,00 грн. (1868,50 грн. х 10 років = 18685,00 грн.), що і зазначено в п. А.2 додаткового договору-1.

Пунктом А.2 додаткового договору-1 встановлений розмір судових витрат, що дорівнює 32559,50 грн.

З врахуванням п. 6.6 додаткового договору-1, даний розмір обчислюється, виходячи з 5% від суми встановленого у п. А.2 ліміту (631190,03 грн.) на цілі, відмінні від сплати страхових платежів та платежів для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна + 1000,00 грн. (631190,03 грн. х 5% + 1000,00 грн. = 32559,50 грн).

Додатковий договір-2 на даний час є чинним, факт його підписання позивачем не оспорюється, так само як і розмір заборгованості за цим договором та додатковим договором - 1, який виник на момент вчинення цих двох правочинів. Доказів повного або часткового погашення заборгованості за кредитними договорами № 73/с/2 від 29 квітня 2010 року та № 73/с від 05 липня 2006 року на момент укладення додаткового договору-1 та додаткового договору-2 позивачем не надано.

Зі змісту оспорюваного додаткового договору № 1 до від 29 листопада 2012 року вбачається, що він укладався з метою створення сприятливих умов для виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитними договорами від 05 липня 2006 року від 29 квітня 2010 року. Вказане свідчить, що ОСОБА_2 , уклавши додаткову угоду, підтвердила наявність заборгованості за кредитними договорами від 05 липня 2006 року від 29 квітня 2010 року, та з метою реструктуризації заборгованості за вказаними кредитними договорами підписала таку угоди з АТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, додатковий договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення цього договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконувала умови цієї угоди, що не заперечувалось позивачем.

ОСОБА_2 при укладенні додаткового договору -1 мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами договору позичальник могла скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за змістом якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте вона таких дій не вчинила. Натомість підписала договір та вносила кошти на погашення боргу, тобто договір сторонами виконувався.

Твердження суду першої інстанції, про неможливість включення суми боргу за договором № 73/с від 05.07.2006 року в розмірі 73530,22 дол. США в умови Додаткового договору -1, оскільки рішенням суду 22 вересня 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 73/с від 05.07.2006 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок загальною площею 238.0 кв.м. та земельну ділянку площею 0,08 га, які розташовані в АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки є необґрунтованими та безпідставними.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення Луцького міськрайонного суд від 22 вересня 2009 року взагалі не виконувалось (ні в добровільному, ні в примусовому порядку), кошти на погашення існуючої заборгованості не вносились.

Сторони після ухвалення рішення від 22 вересня 2009 року про звернення стягнення на майно ОСОБА_2 уклали додатковий договрі-1 та додатковий договір-2, змінивши умови договірних правовідносин, в тому числі умови кредитного договору № 73/с від 05 липня 2006 року. Такі зміни відбулись при взаємній згоді сторін без будь-якого на те примусу.

Укладаючи додаткові договори позивач, знаючи про наявність рішення від 22.09.2009 року, бажала найти з банком компроміс щодо існуючої заборгованості по кредитних договорах.

Беручи до уваги викладене є безпідставним твердження позивача про подвійну відповідальність за одним і тим самим кредитним договором.

У порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України ОСОБА_2 не надала.

Отже, встановлені апеляційним судом обставини справи не дають підстав вважати, що дії АТ КБ «ПрвиатБанк» при укладанні додаткової угоди -1 суперечили волевиявленню ОСОБА_2 , а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Таким чином, доводи позовної заяви про те, що банк ввів її в оману щодо істотних умов договору, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження.

Слід також зазначити, що укладаючи додаткову угоду -1 ще 29 листопада 2012 року та виконуючи її умови, позивач звертається до суду 26 грудня 2018 року, тобто після ухвалення рішення суду від 19 листопада 2018 року, яким з ОСОБА_2 на користь банку стягнуто кредитну заборгованість за додатковим договором 1.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість вимог позивача щодо недійсності правочину з підстав порушення ЗУ «Про захист прав споживачів».

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача та визнання окремих пунктів додаткового договору недійсними відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: