Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.09.2019 Справа №607/14097/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Дзюбича В.Л.,

за участю секретаря Грабської Ю.І.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представників відповідача Авдєєнко В.В. , Стадника В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній сумісній власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, шляхом виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній сумісній власності. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що з 20.02.1982 року перебувала у шлюбі із відповідачем, який розірвано 28.09.2010 року. За час перебування у шлюбі ними набуто у власність будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та складається із житлового будинку, загальною площею 332,7 кв.м., гаража та огорожі, а також земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за вказаною адресою, право власності на які зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу вказане майно залишилось у користуванні відповідача і у добровільному порядку між ними не досягнуто згоди про його поділ, у зв`язку із чим вона змушена звернутись до суду та просить провести поділ спільного майна подружжя, виділивши їй в натурі Ѕ частку будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку, гаражу та огорожі та Ѕ частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 подав заперечення на позов, в яких вказав, що позов не визнає та просить у його задоволенні відмовити. Зазначив, що твердження позивача про те, що будинковолодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою придбане ними під час шлюбу та є спільною сумісної власністю подружжя не відповідають дійсності, оскільки фактичні шлюбні стосунки між ними були припинені у 1997 році у зв`язку із виїздом ОСОБА_5 за кордон. Спершу позивач виїхала на роботу в Республіку Італія, а згодом у США, де проживає на даний час на постійній основі та є громадянкою вказаної держави. Після від`їзду позивача він перебував у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_6 , шлюб з якою зареєстрував 22.08.2013 року та має від цих стосунків спільну дитину-сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначені обставини встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.10.2009 року про розірвання шлюбу. З особисто наданих позивачем розписок від 07.05.2013 року, 21.08.2013 року та 20.11.2013 року вбачається, що вона отримала від нього грошові кошти у сумі 50000 доларів США, які він частково перерахував на утримання їхніх спільних дітей, а тому не має жодних претензій до його майна та в подальшому не буде звертатись до суду. Окрім цього відповідач вказав, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходяться за адресою по АДРЕСА_1 належать йому на підставі договору дарування від 17.04.2004 року. У відповідності до чинного законодавства вказане майно хоча і набуте ним у період шлюбу із позивачем, однак є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між колишнім подружжям. Із врахуванням наведеного просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Ухвалою суду від 25.09.2014 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою суду від 01.06.2016 року у вказаній справі призначено комплексну будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено.

09.02.2017 року Тернопільське відділення КНДІСЕ повернуло матеріали цивільної справи №607/14097/14-ц до суду без виконання призначеної ухвалою суду від 01.06.2016 року експертизи у зв`язку із невиконанням клопотання експерта про забезпечення безперешкодного доступу до об`єкту дослідження-домоволодіння по АДРЕСА_1 .

10.04.2017 року постановлено ухвалу суду про призначення повторної судової комплексної будівельно-технічної та земельної експертизи та зупинено провадження у справі на час її проведення.

17.11.2017 року на адресу суду надійшов висновок експертів за результатами проведеної комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №635/636/17-22 від 14.11.2017 року і ухвалою суду від 05.04.2018 року провадження у справі відновлено.

05.04.2018 року судом постановлено ухвалу про витребування у Головному управління державної фіскальної служби України в Тернопільській області відомостей про доходи відповідача ОСОБА_2 за період з 01.04.2004 року по 30.06.2007 року.

Ухвалою суду від 02.10.2018 року у вказаній справі призначено додаткову судову земельно-технічну експертизу на час проведення якої провадження у справі зупинено.

20.06.2019 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведеної додаткової судової земельно-технічної експертизи №512/19-22 від 31.05.2019 року і ухвалою суду від 11.09.2019 року провадження у справі відновлено.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_5 позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. Вказала, що з 20.02.1982 року перебувала у шлюбі із відповідачем. За період шлюбу, її чоловік шляхом укладення договору дарування набув у власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 , яку здавав в оренду під розміщення торгових точок, це був їхній спільний сімейний бізнес. Крім цього, аналогічним чином, шляхом укладення договору дарування відповідач придбав земельну ділянку та житловий будинок по АДРЕСА_1 , після чого старий будинок зруйнував та розпочав будівництво котеджу для їхньої сім`ї. У 1999 році вона поїхала на заробітки в Республіку Італія, де пробула близько 7-8 місяців, після цього повернулась в Україну та за деякий час повторно поїхала за кордон, де була понад два з половиною роки. Чоловік в цей час залишався вдома із дітьми. Усі зароблені нею за кордоном кошти вона передавала чоловікові, який вкладав їх у спільний сімейний бізнес, а за кошти виручені від ведення бізнесу проводив будівництво по АДРЕСА_1 . У 2004 році ОСОБА_2 повідомив їй, що виграв грін-карту для виїзду за кордон, вона повернулась додому і вони сім`єю разом із обома синами, яким на той час виповнилось 20 та 14 років, у серпні 2004 року виїхали до США. Менш ніж через рік відповідач залишив її та дітей за кордоном, а сам повернувся в Україну. З 17.05.2010 року вона є громадянкою США. Між ними з чоловіком існувала домовленість, що вона залишається із синами у США, де сама повністю забезпечує та утримує дітей, а чоловік в цей час займається сімейним бізнесом та будує для них спірний будинок, де вони планували разом проживати після повернення в Україну. В період з 2004 року по 2007 рік вони із відповідачем підтримували подружні стосунки, чоловік двічі на рік приїжджав у США, де проживав у неї на квартирі протягом місяця і весь цей час вони жили як одна сім`я. Така ситуація тривала до 2007 року, поки вона не довідалась про те, що в Україні її чоловік перебуває у фактичних шлюбних стосунках із іншою жінкою та має із нею спільну дитину, якій на той час було більше трьох років. Після цього вони із ОСОБА_2 припинили підтримувати подружні стосунки і у 2010 році їх шлюб був розірваний. При цьому відповідач не бажав розлучатись, у 2010 році вони разом із дітьми їздили відпочивати. Вважає, що спірна земельна ділянка та житловий будинок є спільним майном подружжя, оскільки у їхнє придбання та реконструкцію відповідач вкладав кошти, отримані під час їхнього перебування у шлюбі як прибуток від сімейного бізнесу, а також кошти, які вона передавала йому, будучи на заробітках. Крім цього, відповідач не надав їй жодних коштів на утримання їхніх спільних дітей після виїзду до США, а згідно існуючої між ними домовленості вкладав їх у будівництво спірного будинку. Повідомила, що будівництво було розпочате відповідачем ще в той час, коли вона перебувала на заробітках, а на момент від`їзду їхньої сім`ї до США у 2004 році будинок вже був збудований та перекритий, однак не були проведені всі необхідні зовнішні та внутрішні роботи. У вказаному будинку вона жодного разу не бувала і скільки в загальному коштів було затрачено відповідачем на його будівництво їй невідомо. Зароблені нею за кордоном кошти вона передавала ОСОБА_2 на розвиток спільного сімейного бізнесу, за прибутки від якого він і будував спірний будинок. Безпосередньо на будівництво цього будинку вона своїх коштів не надавала і обставини його придбання відповідачем їй невідомі. У 2012 році відповідач повідомив її про те, що на підставі рішення суду він зняв її з реєстрації за адресою АДРЕСА_2 .

Представник позивача ОСОБА_5 - адвокат Магдич О.О. у судовому засіданні позов підтримала та просить його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що спірний будинок збудований відповідачем за спільні кошти подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 та його представники-адвокати Авдєєнко В.В., Стадник В.О. щодо задоволення позову заперечили та просять у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку, гаражу та огорожі та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га, що знаходиться за вказаною адресою набуті відповідачем у власність на підставі договору дарування від 17.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Денисюк І.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №4217, а тому в силу вимог ст.57 СК України дане майно є особистою приватної власністю ОСОБА_2 та не підлягає поділу між колишнім подружжям. На момент набуття відповідачем спірного будинковолодіння подружні стосунки між сторонами у справі були припинені, позивач на постійній основі проживала за кордоном, а відповідач перебував у фактичних шлюбних стосунках з іншою жінкою. Позивач у спірному будинку жодного разу не бувала та будь-яких коштів у його перебудову та перепланування не вкладала. Відтак підстави для визнання даного майна об`єктом права спільної сумісної власності та виділення позивачу Ѕ його частки відсутні.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є близькою подругою позивача, вони разом навчалися та працювали, підтримують дружні стосунки, вона бувала у подружжя Штогрін вдома, коли вони жили по АДРЕСА_3 , їздила до них в гості, коли вони жили на Хмельниччині. Їй відомо, що сторони у справі мали спільний бізнес-земельну ділянку, яку здавали в оренду. Позивач також їздила на заробітки в Республіку Італія, потім вони усією сім`єю виїхали до США, де відповідач через деякий час залишив дружину і дітей та повернувся в Україну. В період з 2004 року по 2007 рік ОСОБА_5 декілька разів приїжджала в Україну. Під час їхнього спілкування позивач говорила про те, що чоловік в Україні будує для них будинок, де вони будуть разом жити, у телефонних розмовах розказувала, що ОСОБА_2 двічі на рік приїжджав у США та жив разом із нею поки перебував там. Їй відомо про те, що позивач не знала, що у її чоловіка в Україні була інша жінка з якою він має спільну дитину. ОСОБА_5 казала, що чоловік будував будинок за доходи від їхнього спільного бізнесу, вважала це спільним майном. Як їй відомо, подружні стосунки у сторін припинилися у 2007 році, коли позивач довідалась про іншу жінку відповідача. Вказала, що їй невідомо, коли розпочалось будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також вона нічого не знає про його вартість та ніколи не бувала у цьому будинку. Зі слів позивача їй відомо про те, що у них з чоловіком була земельна ділянка по АДРЕСА_2 , яку подарував спільний знайомий і вони там щось будували, здавали в оренду і всі кошти від цього спільного бізнесу вкладали у будову будинку по АДРЕСА_1 . Також вона знає про те, що в період з 2004 по 2007 рік відповідач не надавав ОСОБА_5 ніяких коштів на утримання дітей.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є близькою подругою позивача, вони часто зустрічались, багато розмовляли. У 2004 році сторони у справі разом із синами виїхали до США, де жили однією смі`єю, потім ОСОБА_2 повернувся в Україну, а позивач із дітьми залишилась за кордоном. У телефонних розмовах та під час зустрічей ОСОБА_5 розповідала, що чоловік двічі на рік приїжджав у США, де жив у неї, вони підтримували подружні стосунки, сама вона теж кілька разів приїжджала в Україну. Їй відомо, що в Україні у сторін був спільний бізнес, їм багато допомагав батько позивача, а спірний будинок відповідач будував за кошти від їхнього з позивачем спільного бізнесу. Вказала, що їй невідомо до якого часу сторони у справі підтримували подружні стосунки. Приблизно у 2007 році ОСОБА_5 дізналася, що її чоловік в Україні жив із іншою жінкою і їхній спільній дитині на той час було близько 3-х років. ОСОБА_5 дуже боляче переживала цю ситуацію, оскільки вважала, що у них міцна сім`я, планувала подальше спільне життя із чоловіком. Як їй відомо, сторони мали земельну ділянку по АДРЕСА_2 , за тією ж адресою була прописана позивач, потім відповідач її виписав через суд.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні вказала, що вона є дружиною відповідача ОСОБА_2 З 2002 року вони перебували у фактичних шлюбних стосунках та проживали спочатку за адресою АДРЕСА_1 у маленькому будинку разом із батьком чоловіка. В подальшому, за спільні кошти вони разом проводили ремонтні роботи та перепланування в будинку по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_7 , а 22.08.2013 року вони зареєстрували шлюб. Що стосується позивачки, то їй відомо, що вона проживає у США разом з двома дітьми, відносин із відповідачем ОСОБА_5 не підтримує і вона особисто з нею ніколи не зустрічалась.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона проживає за адресою АДРЕСА_1 . За вказаною адресою вона мешкає понад двадцять років і з 2002 року по сусідству із нею у будинку АДРЕСА_1 проживає сім`я ОСОБА_6 -дружина ОСОБА_6 , її чоловік ОСОБА_7 та їхній син. Зазначила, що вона ніколи не бачила у вказаному домогосподарстві колишньої дружини свого сусіда- ОСОБА_5 . Ремонтом та переобладнанням будинку займався лише ОСОБА_2 та його теперішня дружина ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснив, що він є племінником відповідача. Вказав, що ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 та сином проживає за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач своїми силами добудовував та проводив ремонтні роботи у вказаному будинку, а що стосується його колишньої дружини ОСОБА_5 , то вона проживає у США.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Згідно з ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.02.1982 року, який розірвано 28.09.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. Від даного шлюбу мають двох дітей ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які на момент розгляду справи є повнолітніми.

Під час перебування у шлюбі із позивачем відповідач ОСОБА_2 у відповідності до договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 17.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Денисюк І.Л., за реєстром №4217 отримав в дар від ОСОБА_18 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га, що знаходиться за вказаною адресою та розташована на території Тернопільської міської ради.

Виконавчий комітет Тернопільської міської ради рішенням №780 від 13.06.2007 року вирішив оформити за ОСОБА_2 право власності на будинковолодіння, яке складається з житлового будинку загальною площею 332,7 кв.м. та гаража за адресою АДРЕСА_1 .

У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Тернопільської міської ради 22.07.2007 року та зареєстрованого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» за №19648926 домоволодіння що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 332,7 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., гаража та огорожі належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.03.2012 року ОСОБА_5 визнано такою, що втратила право на користування житлом у будинковолодінні АДРЕСА_2 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 з тих підстав, що остання понад вісім років без поважних причин за вказаною адресою не проживає.

22.08.2013 року відповідач уклав шлюб із ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції 22.08.2013 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України повторно 14.04.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З долучених до справи письмових розписок ОСОБА_5 вбачається, що остання 07.05.2013 року та 21.08.2013 року отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5000 доларів США та 15000 доларів США на власні потреби(лікування зубів).

У розписці від 22.10.2013 року ОСОБА_5 вказала, що отримала від відповідача грошові кошти в сумі 50000 доларів США, які останній частково перерахував на потреби їхніх спільних дітей ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , що перебувають за кордоном. Окремо зазначила, що претензій до майна ОСОБА_2 не має та до суду звертатись не буде.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дана стаття СК України кореспондується з ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою ст.63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу-ст.68 СК України.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таке ж положення міститься у ч.2 ст. 372 ЦК України.

Частинами першою та другою ст. 71 СК України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У відповідності до ч.1 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду-ч.2 ст.370 ЦК України.

Із роз`яснень викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У правовій позиції від 16.12.2015 року у справі №6-2641цс15 Верховний Суд України вказав, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У статті 57 СК України наведено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Зокрема, у відповідності до п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відтак, сам лише факт набуття подружжям чи чоловіком або дружиною майна під час шлюбу не є безумовною підставою для поширення на це майно правового статусу спільної сумісної власності, оскільки необхідно довести не лише, що майно придбане під час шлюбу, а й те, що джерелом набуття цього майна виступили спільні кошти чи спільна праця подружжя. Окрім цього, законодавцем окремо визначено перелік майна, що відноситься до особистої приватної власності дружини чи чоловіка, незважаючи на те, що набуте у власність під час перебування у шлюбі.

Судом встановлено та дослідженими доказами підтверджено, що ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі із ОСОБА_5 дійсно набув у власність будинковолодіння, що складається із житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами загальною площею 332,7 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., гаража та огорожі та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га, за вказаною адресою. Однак, зазначене майно набуте відповідачем на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 17.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Денисюк І.Л., за реєстром №4217 та зареєстроване за ним на праві власності на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №780 від 13.06.2007 року, а тому за приписами ч.1 ст.57 СК України вважається його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між колишнім подружжям.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування- ч.2 ст.78 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_5 в обґрунтування заявлених позовних вимог послалася на факт набуття відповідачем у власність спірного нерухомого майна під час перебування у шлюбі за спільні кошти, як на безумовну підставу для поділу зазначеного майна та виділу їй Ѕ частки майна. Вимог про визнання договору дарування спірного будинковолодіння недійсним чи удаваним правочином, чи визнання належних відповідачу житлового будинку та земельної ділянки об`єктами права спільної сумісної власності позивач не заявляла та не надала суду будь-яких доказів, що підтверджують той факт, що спірний будинок не був подарований, а саме збудований відповідачем за час їхнього шлюбу за рахунок доходів, отриманих від ведення спільного бізнесу.

При цьому, з пояснень сторін та свідків судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 2002 року перебував у фактичних шлюбних стосунках зі своєю теперішньою дружиною ОСОБА_6 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 народила спільну дитину- сина ОСОБА_7 , а позивач з 2004 року на постійній основі проживає у США і даний факт підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.03.2012 року про втрату права на житло.

Матеріали справи не містять жодних відомостей про те, чи дійсно відповідач за час перебування у шлюбі із ОСОБА_5 отримував дохід від здачі в оренду належної йому земельної ділянки по АДРЕСА_2 , розміри цього доходу та його подальше використання, а всі твердження позивача про те, що спірний житловий будинок не був подарований відповідачу, а будувався ним за рахунок спільних коштів подружжя є голослівними та не підтверджені належними доказами, як і посилання ОСОБА_5 на існування домовленості між нею та ОСОБА_2 відповідно до якої останній після виїзду за кордон не надавав їй коштів на утримання їхній спільних дітей, а вкладав їх у спірний будинок, де вони мали разом проживати. На момент розгляду даної справи договір дарування спірного житлового будинку та земельної ділянки в установленому порядку не визнано недійсним.

Окрім цього, з досліджених судом доказів вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 910,00 кв.м. за цією адресою також були набуті відповідачем у власність на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Денисюк І.Л. 16.03.2002 року, за реєстром №2689, що жодним чином не підтверджує доводи позивача про існування спільного бізнесу подружжя.

Посилання позивача на відсутність у відповідача офіційно задокументованих доходів в період з квітня 2004 року по червень 2007 року, а також той факт, що вона у 2004 році надавала згоду на отримання відповідачем кредитних коштів і вони виїжджали за кордон разом як члени однієї сім`ї, а шлюб між ними був розірваний лише у 2010 році не спростовують вказаних висновків суду та не дають підстав вважати подарований відповідачу житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Виходячи з вищенаведеного, суд не приймає до уваги висновки проведених за клопотанням позивача комплексної будівельно-технічної та земельної технічної, а також додаткової земельно-технічної експертиз, якими визначено можливі варіанти поділу між сторонами у рівних частках житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,1000 га, що знаходяться по АДРЕСА_1 , оскільки судом не встановлено правових підстав для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу між сторонами шляхом виділу в натурі Ѕ частки позивачу.

Будь-яких інших доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем суду не надано.

Із врахуванням викладеного, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, враховуючи те, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 набуті відповідачем у власність за час перебування у шлюбі з позивачем на підставі договору дарування від 17.04.2003 року, який не визнано недійсним, виходячи із презумпції правомірності правочину, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя шляхом виділу їй в натурі Ѕ частини будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку, гаражу та огорожі та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та Ѕ частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за вказаною адресою слід відмовити за безпідставністю.

У відповідності до ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачем судові витрати до відшкодування не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом виділу в натурі Ѕ частки будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку, гаражу та огорожі та Ѕ частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 -відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п.15.5 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_5 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич