ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 638/9542/17

провадження № 22-ц/818/4854/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року, ухвалене суддею Семіряд І.В., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Позов мотивований тим, що 25 червня 2014 року між ним та ОСОБА_2 , був укладений правочин за змістом, якого ним було передано відповідачу 100000 грн, як передоплату за комбайн Нью-Холанд. Укладання вищезазначеного правочину підтверджується розпискою. З часу укладання, даного правочину між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини. Але договір купівлі-продажу комбайну так і не був укладений, незважаючи на звернення його до відповідача. Так, 25 травня 2017 року, він звернувся до ОСОБА_2 , з листом, в якому пропонував з метою, укладання договору купівлі-продажу комбайну Нью-Холанд у строк до 07 червня 2017 року надати йому проект договору визначивши у ньому зокрема договірну ціну (вартість комбайну), строки дії договору, порядок розрахунків за договором, предмет договору (марку комбайну), рік випуску, його стан, інші істотні умови, які є істотними згідно з нормами діючого законодавства, а у випадку втрати інтересу до договору повернути передоплату. Вважає, що правочин від 25 червня 2014 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , за яким було передано відповідачу 100000грн., як передоплату за комбайн Нью-Холанд, є таким, що не відповідає вимогам законодавства України.

В зв`язку з цим просив суд визнати недійсним правочин від 25 червня 2014 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , за змістом, якого ним було передано відповідачу 100000грн., як передоплату за комбайн Нью-Холанд та застосувати наслідки недійсності правочину.

Представник позивач ОСОБА_4 , у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, з підстав, на які посилається у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився.

Представник відповідача ОСОБА_3 , в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві, в якому вказано, що зазначений комбайн не міг бути предметом правочину, оскільки ніколи не перебував у власності відповідача, та крім того, вказував на те, що розписка не містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано недійсним правочин від 25 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за змістом, якого позивачем було передано відповідачу 100000грн., як передоплату за комбайн Нью-Холанд.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100 000грн., отримані на виконання недійсного правочину, укладеного між укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 червня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1640,00грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 . звернувся з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження позивача, що 25 червня 2014 року між ними було укладено правочин за змістом якого, позивачем було передано йому 100000грн., як передоплату за комбайн Нью-Холанд є помилковими, оскільки вищевказаний комбайн ніколи не був у його власності, а тому він не міг бути предметом правочину. Від позивача він жодних грошових коштів не отримував, що і підтверджує текст розписки. Гроші отримувалися від іншої особи та їй і були повернуті.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх доведеності позивачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 25 червня 2014 року ОСОБА_2 власноручно складено розписку, що він отримав передоплату за комбайн Нью-Холанд в сумі 100 000грн., що в доларовому еквіваленті складає 8400дол. США.

У своїй позовній заяві позивач зазначає, що грошові кошти за вказаною розпискою він отримав від нього.

Згідно положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст.82 ЦПК України).

Вказаний факт не зважаючи не заперечення у відзиві на позовну заяву, підтверджений поясненнями представника відповідача ОСОБА_3 , який у судовому засіданні суду першої інстанції 12 червня 2019 року надав пояснення про те, що за повідомленням відповідача ОСОБА_2 , він дійсно отримував грошові кошти в розмірі 100 000 грн., як передоплату за комбайн Нью-Холанд, однак оскільки він не зміг виконати договірних зобов`язань, приблизно через рік він повернув отриманні кошти позивачу. Підтверджень повернення вказаних коштів він не має, оскільки розписка про повернення коштів не складалась.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що грошові кошти у розмірі 100 000 грн., ОСОБА_2 , отримав саме від позивача ОСОБА_1 , як передоплату за комбайн Нью-Холанд.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2017 року позивачем на адресу відповідача направлявся лист-вимога, в якому він пропонував з метою укладання договору купівлі-продажу комбайну Нью-Холанд, у строк до 7 червня 2017 року, надати йому проект договору визначивши у ньому зокрема (договірну ціну (вартість комбайну), строки дії договору, порядок розрахунків за договором, предмет договору (марку комбайну, рік випуску, його стан, інші істотні умови, які є істотними згідно з нормами діючого законодавства), а у випадку втрати інтересу до договору повернути передоплату.

Натомість, жодної відповіді з цього приводу відповідачем не надано.

Таким чином, між сторонами так і не був укладений договір купівлі-продажу комбайну, оскільки сторони не дійшли згоди про вартість комбайну, строки дії договору, порядок розрахунків за договором, про марку комбайну, рік випуску, його стан, інші істотні умови, які є істотними згідно з нормами діючого законодавства.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що правочин від 25 червня 2014 року, укладений між ним та відповідачем за своїм змістом не відповідає вимогам законодавства України, зокрема ч.1 ст.203 ЦК України.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнаючи угоду недійсною на підставі частини першої статті 203 ЦК України, суди у рішенні мають встановити, якому саме закону чи іншому нормативному акту оспорена угода не відповідає.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що правочин, оформлений розпискою від 25 червня 2014 року між позивачем і відповідачем, не відповідає вимогам глави 54 ЦК України, в аспекті визначення предмету договору купівлі-продажу, обов`язків сторін, строків виконання зобов`язань, якості товару, гарантій якості товару, комплектності товару, ціни товару, строків оплати товару, а тому є недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правочин, оформлений розпискою від 25.06.2014 року між позивачем і відповідачем є недійсним.

Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

В Узагальненнях Верховного суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку відповідач повинен повернути позивачу отримані за недійсним правочином грошові кошти в розмірі 100 000грн.

Посилання апелянта на те, що від позивача він жодних грошових коштів не отримував, що підтверджує текст розписки, а також те, що гроші отримувалися від іншої особи та їй і були повернуті, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів, оскільки будь-які докази цього апелянтом не надані.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача не зміг пояснити, чому розписка про отримання грошей, яка написана особисто ОСОБА_2 знаходиться у позивача; а також не зміг назвати особу, у якої відповідач нібито брав гроші і повертав. Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що ніякого комбайну у відповідача немає, тому ніякого договору сторони укладати не могли, а у діях ОСОБА_2 можуть бути поверхневі ознаки шахрайства.

Представник позивача пояснив, що між сторонами дійсно укладався попередній договір про продаж комбайну, оскільки вони один одного знали та займались обробкою землі.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 21 жовтня 2019 року

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко