Справа № 462/4871/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2019 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючої-судді - Гедз Б.М.,

за участю: секретаря судових засідань Рущак Т.О.

представника позивача ОСОБА_1 Ф.

представника відповідача Слиш Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до прокуратури Львівської області про скасування заборони на нерухоме майно, -

встановив:

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом, в якому просить скасувати заборону на нерухоме майно, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 , накладену в процесі розслідування кримінальної справи №184-0444 Франківським РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області та зареєстровану 19.12.2007 року за реєстраційним № 6260104 Першою Львівською державною нотаріальною конторою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона разом із сином ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Франківським РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області в 1999 році відносно її сина, ОСОБА_4 була порушена кримінальна справа №184-0444 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України. В процесі розслідування вказаної справи слідчими накладена заборона на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 . Вказана заборона зареєстрована 19.12.2007 року за №6260104 Першою Львівською державною нотаріальною конторою. Після набрання чинності КПК України від 13.04.2012 року, вказані вище відомості по кримінальній справі № 184-0444 від 14.09.1999 року, в порядку ст. 214 КПК України були внесені до ЄДР за №0002951 від 09.10.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України (в редакції 1960 року). ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. 29.05.2018 р. прокурором Львівської місцевої прокуратури №3 Захарко А.Є. винесено постанову про закриття кримінального №0002951 на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КПК України, при цьому не було скасовано арешту майна. Про закриття кримінального провадження дізналася з листів, які отримала 08.05.2019 року. Через накладену заборону позивач не може повноцінно розпорядитися своїм майном, зокрема прийняти спадщину після смерті сина.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 01.08.2019 року відкрито провадження у вказаній справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено учасників справи.

22.08.2019 року від відповідача поступив відзив, в якому зазначив, що за приписами ч. 3 ст. 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Просить залишити позов без розгляду, оскільки позовну заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. З позовної заяви вбачається, що така підписана представником позивача ОСОБА_3 , але на підтверджень якої не надано документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги. При цьому, будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 здійснює адвокатську діяльність та представляє інтереси позивача як адвокат до позовної заяви не додано (а.с. 25-27).

Крім того, 19.09.2019 року на адресу суду від прокуратури Львівської області поступили пояснення, в яких представник прокуратури Львівської області Слиш Г.С. просить закрити провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зазначає, що Франківським РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області в 1999 році відносно ОСОБА_4 порушена кримінальна справа № 184-0444 за ознаками скоєння злочину, передбаченого ст.187 ч.2 КК України (у редакції 1960 року). В процесі розслідування вказаної справи слідчим накладена заборона на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Ця заборона зареєстрована 19.12.2007р. за № 6260104 Першою Львівською державною нотаріальною конторою. 29.05.2018 року прокурором Львівської місцевої прокуратури №3 винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України (в зв`язку із смертю підозрюваного ОСОБА_5 ). Так, арешт на вказану квартиру було накладено у межах кримінальної справи (КПК України 1960 року). Після набрання чинності КПК України 2012 року, позивач мав право захистити свої права відповідно до норм КПК України, у порядку кримінального судочинства. Таке право передбачене п.9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року: питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі ст.174 КПК України від 2012 р. інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. У п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою у пункті 1 від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» конкретизовано, що у разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому ст.174 КПК України 2012 року. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 461/233/17-ц, Постанові Верховного Суду України від 05.12.2018р. у справі №755/6685/16-ц. Враховуючи, що накладення арешту на нерухоме майно відбулося при проведенні досудового розслідування у порядку кримінального судочинства згідно з постановою слідчого, тому оцінку правомірності процесуального документа, ухваленого в порядку кримінального судочинства, не може бути надано в порядку іншого, а саме цивільного судочинства. Крім того, вказує що місцеві прокуратури становлять систему прокуратури України і не є самостійними юридичними особами. Регіональна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо місцевих прокуратур, а тому Львівська місцева прокуратура № 3 не має статусу юридичної особи. Відповідно Львівська місцева прокуратура № 3 не може бути відповідачем у даній справі (а.с. 31-33).

В судовому засіданні 20.09.2019 року проведено заміну первісного відповідача Львівську місцеву прокуратуру №3 на належного - прокуратуру Львівської області.

В судовому засідання представник позивача - адвокат Яцишин В.Ф. позов підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним у позовній заяві. При цьому, зазначив, що згідно Постанови від 15.05.2019 року Великої Палати Верховного Суду по справі № 372/2904/17-ц питання про звільнення майна з під арешту після закриття кримінального провадження відноситься до компетенції загальних судів в порядку цивільного судочинства.Просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримала письмові пояснення та просила закрити провадження у справі, оскільки накладення арешту на нерухоме майно відбулося при проведенні досудового розслідування у порядку кримінального судочинства згідно з постановою слідчого, тому оцінку правомірності процесуального документа, ухваленого в порядку кримінального судочинства, не може бути надано в порядку іншого, а саме цивільного судочинства.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з позовної заяви, така підписана представником позивача ОСОБА_3 , якій ОСОБА_2 надала повноваження на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Відтак, не заслуговують на увагу покликання представника Львівської місцевої прокуратури № 3 на Закон України від 02.06.2016 р. № 1401-VІІІ "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" про представництво інтересів позивача виключно адвокатом.

На підставі п. 3 частини 1 ст. 27 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. № 1402-VІІІ, починаючи з січня 2019 року представництво учасників справи в суді першої інстанції здійснюється виключно адвокатами, окрім представництва у справах, провадження у яких розпочато до 30 вересня 2016 року та у справах, що виникають з трудових відносин, а також у малозначних справах. Оскільки дана справа належить до категорії малозначних, тому допускається представництво інтересів позивача фізичною особою ОСОБА_3 .

Згідно з частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 позивачу по справі, її сину ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № АДРЕСА_2 від 02 серпня 1996 року (а.с. 11).

З відповіді Франківського відділу поліції від 08.05.2019 року вбачається, що у Франківському РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області 14.09.1999 року відносно ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу за №184-0444, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України. В подальшому після набрання чинності КПК України від 13.04.2012 року, вказані вище відомості по кримінальній справі № 184-0444 від 14.09.1999 року, в порядку ст. 214 КПК України були внесені до ЄДР за №0002951 від 09.10.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України (в редакції 1960 року) (а.с. 8).

Також з позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що в процесі розслідування кримінальної справи №184-0444 слідчим накладена заборона на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована 19.12.2007 року за №6260104 Першою Львівською державною нотаріальною конторою.

Копією свідоцтва про смерть підтверджується, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

29.05.2018 року прокурором Львівської місцевої прокуратури №3 Захарко А.Є. винесено постанову про закриття кримінального провадження №0002951 відносно ОСОБА_4 , на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КПК України, при цьому не було скасовано заборони на нерухоме майно.

Так, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо орб`єкта нерухомого майна від 21.03.2019 року вбачається, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено заборону на нерухоме майно Франківським РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області у кримінальній справі №184-0444 від 14.09.1999 року.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України вбачається, що прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З матеріалів позову вбачається, що представник позивача ОСОБА_3 зверталася до суду із скаргою на бездіяльність прокурора Львівської місцевої прокуратури №3, у зв`язку з невирішенням питання про зняття арешту з майна при винесенні постанови про закриття. Однак, ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 05.06.2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора відмовлено (а.с. 18).

В мотивувальній частині вказаної постанови вказано, що у зв`язку з тим, що вищевказане кримінальне провадження закрите, а слідчий суддя вирішує питання про скасування арешту майна під час досудового розслідування, слідчий суддя в силу ч.1 ст. 174 КПК України, відмовляє у задоволенні скарги ОСОБА_6 Ю

Чинний КПК України не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі.

Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідна правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року "Про судову практику в справах про виключення майна з опису". Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Вказаний висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/2904/17-ц.

Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, та те, що права позивача як власника майна порушені, ОСОБА_2 будучи співвласником квартири, не була підозрюваною або обвинувачуваною по кримінальній справі № 184-0444, по якій органом досудового слідства було накладено вказане вище обтяження, а тому наявність вказаної вище заборони на нерухоме майно обмежує її право власності і таке підлягає захисту та відновленню, а відтак суд приходить до висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 280-289 ЦПК України, ст.41 Конституції України, ст.ст.3, 15, 16, 391 ЦК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до прокуратури Львівської області про скасування заборони на нерухоме майно задовольнити.

Скасувати заборону на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , накладену в процесі розслідування кримінальної справи № 184-0444 Франківським РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області та зареєстровану за реєстраційним номером № 6260104 від 19.12.2007 р. Першою Львівською державною нотаріальною конторою.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 24 жовтня 2019 року.

Суддя: (підпис) Б.М. Гедз

З оригіналом згідно.

Суддя: Б.М.Гедз