Ухвала

28 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 753/14563/18

провадження № 61-18976ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів та відшкодування шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що сторонами укладений строковий оплатний договір оренди, відповідно до якого позивач передав в оренду відповідачу власну квартиру для проживання разом із сім`єю.

За умовами договору відповідач повинен сплачувати комунальні платежі, бережливо ставитися до майна, що знаходилось в орендованій квартирі, здійснювати ремонт такого майна в разі потреби, якщо пошкодження мали місце з вини відповідача, дотримувати правил чистоти, після закінчення строку дії договору передати позивачу ключі про що сторони повинні були скласти відповідний акт.

Разом з тим, відповідач умови договору виконав неналежним чином, не сплатив позивачу грошові кошти за житлово-комунальні послуги в період проживання останніх двох місяців, за користування інтернетом, не оплатив два ремонти пральної машини, яка була поламана в період проживання відповідача в орендованій квартирі.

Крім того, після закінчення строку дії договору та виїзду відповідача з орендованої квартири, позивачем було виявлено пошкодження дивану, ремонт якого вимушений був оплатити позивач.

Також внаслідок залишення відповідачем квартири у засміченому стані, позивач був вимушений оплатити послуги прибиральників.

У зв`язку з тим, що відповідач після виїзду з квартири позивача не повернув ключі від вхідних дверей, відповідач був вимушений здійснити заміну замків, що потягло за собою витрати.

Позивач направляв відповідачу вимогу про виконання умов договору, що потягло за собою витрати на пересилання поштової кореспонденції, виготовлення та ксерокопіювання документів.

Також, позивач поніс витрати на оплату послуг Нової пошти, куди відповідач направив останньому ключі від квартири.

Позивач зазначає, що окрім витрат пов`язаних з невиконанням деяких умов договору оренди та спричинення шкоди, стягненню з відповідача підлягає також упущена вигода, а саме, у зв`язку з неповерненням відповідачем у строки визначені договором, ключів від вхідних дверей, позивач протягом двох тижнів не міг показати квартиру іншим потенційним орендаторам та укласти новий договір оренди.

Неправомірні дії відповідача, а саме невиконання умов договору спричинили позивачу моральну шкоду.

Крім того, спричинення моральної шкоди пов`язано з розповсюдженням відповідачем стосовно батька позивача недостовірної, негативної інформації, серед мешканців будинку, що потягло за собою серцевий напад у батька позивача та його тривале лікування.

Просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 18 097,33 грн, з яких: 10 352 грн - основна заборгованість; 2 745 грн - втрачена вигода; 3 000 грн - моральна шкода; 2 000 грн - адвокатські послуги. Просив також стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 466,33 грн витрат за житлово-комунальні послуги та судовий збір у розмірі 704,40 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

24 жовтня 2019 року ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 18 097,33 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 х 100 = 192 100).

Обгрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що дана справа має виняткове значення для заявника.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки посилаючись на наявність зазначених обставин, заявник разом з тим не додав до касаційної скарги доказів та не навів достатніх обґрунтувань доводів, які б їх підтверджували, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Крім того, аналіз судових рішень у справі не дає підстав для висновку про те, що дана справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та відшкодування шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. І. Грушицький