Постанова

Іменем України

21 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 161/8815/16

провадження № 61-27882св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: мале підприємство «Турія», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2017 року у складі судді Кихтюка Р. М. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Стрільчука В. А., Карпук А. К., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо малого підприємства «Турія», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що 02 листопада 2015 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги нерухомого майна № 1, за яким ОСОБА_4 передала їй своє право вимоги до МП «Турія» двокімнатної квартири загальною площею 66,52 кв. м. під № 5 в семиквартирному житловому АДРЕСА_2 , яке належало їй згідно з договором про пайову участь у будівництві № 3/1 від 24 вересня 2003 року, укладеним з МП «Турія».

ОСОБА_4 надала їй копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 17 квітня 2012 року № ВЛ5.

У грудні 2015 року вона звернулася до КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» щодо виготовлення паспорта на вказану квартиру, однак їй було відмовлено у цьому на тій підставі, що подані документи не дають змоги встановити належність квартири.

За ухвалою суду у справі № 161/8815/16-ц КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» провело технічну інвентаризацію спірної квартири і виготовило технічний паспорт на неї, згідно з яким загальна площа квартири становить 68,9 кв. м.

22 травня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про зміну підстав позову, в якій зазначила, що 21 лютого 2017 року її представник звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Луцької міської ради із заявою про державну реєстрацію за нею права приватної власності на спірну квартиру, проте рішенням від 27 лютого 2017 року державний реєстратор Панасюк Я.С. відмовила у вчиненні реєстраційної дії, мотивуючи це тим, що з поданих заявником документів для проведення державної реєстрації неможливо встановити право МП «Турія» на залучення коштів (інвестицій) фізичних та юридичних осіб для здійснення будівництва.

Крім того, 05 грудня 2016 року до неї в судовому порядку пред`явлено позов про виселення із спірної квартири у зв`язку з тим, що замовниками та власниками об`єкта будівництва (житлового будинку) по АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Оскільки будівництво вказаного будинку завершилося, що підтверджується поданою замовниками будівництва ОСОБА_3 та ОСОБА_6 декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована 17 квітня 2012 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області, то він став об`єктом цивільних правовідносин.

Право МП «Турія» на залучення для будівництва коштів третіх осіб (інвесторів) та перехід у їх власність профінансованих квартир передбачене договором підряду №1 від 02 листопада 2002 року, укладеним із замовниками будівництва ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, просила визнати за нею право власності на спірну квартиру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 17 липня 2017 року позов задоволено.

Постановлено визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за № 5 загальною площею 68,9 кв. м . по АДРЕСА_2 .

Стягнути з МП «Турія», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з кожного, по 1780 грн. 71 коп. понесених судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 відхилено.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 17 липня 2017 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що ОСОБА_4 набула у власність квартиру на підставах, не заборонених законом, а саме - на підставі договору про пайову участь у будівництві, укладеному згідно з вищенаведеними вимогами Закону України «Про інвестиційну діяльність». Це право власності набуте нею правомірно, оскільки інше прямо не випливає із закону і незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 через засоби поштового зв`язку подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції належним чином не перевірив чи мав право відповідач МП «Турія», як генеральний підрядник, в розумінні положень Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» укладати із ОСОБА_4 договір щодо її дольової участі у будівництві, тоді як належних та допустимих доказів в підтвердження належності права на об`єкт будівництва стороною відповідача надано не було. Суди не дослідили та не врахували відсутність правових документів, що підтверджували б перехід до МП «Турія» речового права на земельну ділянку, передачу дозволу на будівництво, а також суд не встановив наявність права на передачу будь-яких майнових прав по об`єкту нерухомого майна від забудовника до підрядника. Суд не встановив наявність в МП «Турія» права на оформлення документів від імені замовників.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2017 року представник МП «Турія» подав до суду касаційної інстанції заперечення, в якому вважає, що відсутні підстави для касаційного оскарження судових рішень, просить касаційну скаргу відхилити і залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. Зупинено виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи № 161/8815/16 надійшли до Верховного Суду.

12 червня 2019 року матеріали справи передано судді-доповідачу.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судами встановлено, що згідно з договором про пайову участь у будівництві № 3/1 від 24 вересня 2003 року, укладеним між МП «Турія» як забудовником та ОСОБА_4 як пайовиком, у порядку та на умовах, визначених цим договором, пайовик передає, а забудовник приймає кошти та інші матеріальні цінності для його подальшого залучення у будівництво об`єкта інвестування в будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 Строк закінчення будівництва і здачі будинку в експлуатацію до 31 грудня 2007 року. Протягом 10-ти днів після закінчення будівництва будинку і здачі його в експлуатацію забудовник зобов`язується передати пайовику у власність упорядковану двокімнатну квартиру загальною площею 66,52 кв. м. № 5. Вартість квартири разом з підвальним приміщенням становить 14 535 доларів США або 77 762,25 грн. (т. 1, а. с. 5-7).

Факт повної оплати ОСОБА_4 вартості проінвестованої нею квартири у визначеному договором порядку підтвердив представник забудовника МП «Турія».

02 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір № 1 відступлення права вимоги нерухомого майна, за яким ОСОБА_4 передала ОСОБА_1 своє право вимоги на отримання у власність двокімнатної квартири загальною площею 66,52 кв. м. під № 5 в 7-квартирному АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_4 згідно з договором про пайову участь у будівництві № 3/1 від 24 вересня 2003 року.

В цей же день ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було підписано акт приймання передачі права вимоги нерухомого майна, за яким ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_1 прийняла право вимоги і вказану квартиру в натурі.

Отже, в установленому законом порядку право вимоги щодо визнання права власності на спірну квартиру перейшло від ОСОБА_4 до ОСОБА_1 .

Передбачені пунктом 3.4.3. договору № 3/1 про пайову участь у будівництві від 24 вересня 2003 року умови про чинність переуступки права вимоги за цим договором на користь третьої особи при наявності письмового повідомлення пайовиком забудовника про переуступку права вимоги і укладення між пайовиком та іншою особою (новим пайовиком) договору про уступку права вимоги не мають правового значення для вирішення справи, оскільки в даному випадку заміна кредитора у зобов`язанні відбулася вже після виконання сторонами вказаного договору, а сама вимога стосується не виконання умов договору, а визнання права власності на спірне майно. При цьому забудовник МП «Турія» як сторона договору не заперечує проти задоволення вказаної вимоги, а її вирішення в судовому порядку обумовлене безпідставним невизнанням замовником будівництва ОСОБА_3 факту набуття ОСОБА_4 спірної квартири у власність.

Згідно з декларацією № ВЛ № 5, зареєстрованою Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області 17 квітня 2012 року (далі - Декларація), будівництво семиквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 було закінчено 30 грудня 2008 року, строк введення об`єкта в експлуатацію - квітень 2012 року.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрою територій.

До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належить проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством (стаття 14 цього Закону).

Відповідно до п.2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України, від 13 квітня 2011 року, № 461 (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I - III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

За змістом Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених Постановою КМ України, від 17 жовтня 2013 року, № 868 державна реєстрація права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна проводиться після прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності лише на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Таким чином, у разі прийняття будинку в експлуатацію та не визнання прав на квартиру позивача, який в повному обсязі виконав його зобов`язання за умовами договору пайової участі, наявні підстави для визнання права власності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду .

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження №14-220цс19) та від 26 червня 2019 року № 761/3428/15-ц (провадження №14-268цс19).

Отже, суди дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги необґрунтовані.

Як вбачається із вищезгаданої Декларації від 17 квітня 2012 року, замовником будівництва 7-квартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 були відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а генеральним підрядником - МП «Турія».

02 листопада 2002 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як замовником з одного боку та МП «Турія» як підрядником з іншого боку був укладений договір підряду № 1, за яким підрядник зобов`язався у строк до кінця 2007 року здійснити роботи, пов`язані з будівництвом 7-квартирного житлового будинку у АДРЕСА_2 , а замовник зобов`язався прийняти й оплатити вказані роботи (п. 1.1. договору). Будівництво здійснюється за рахунок коштів третіх осіб (інвесторів). З метою забезпечення фінансування будівництва підрядник має право залучати кошти третіх осіб (інвесторів) та укладати з ними договори про пайову участь у будівництві (п. 1.3. договору). Сторони домовилися про такий порядок розподілу квартир: замовник набуває право власності на квартиру № 2 площею орієнтовно 80 кв. м . та квартиру № 7 площею орієнтовно 280 кв . м.; квартири №№ 1, 3, 4, 5 та 6 переходять у власність залучених третіх осіб (інвесторів) (п. 1.4. договору). Грошові кошти, сплачені третіми особами (інвесторами) за придбання квартир №№ 1, 3, 4, 5 та 6 зараховуються підряднику в оплату виконаних ним будівельних робіт і на цю суму зменшуються зобов`язання замовника (п. 3.4. договору).

Укладеним між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як замовником з одного боку та МП «Турія» як підрядником з іншого боку договором підряду № 1 від 02 листопада 2002 року якраз і передбачено, що замовник не є власником усього об`єкта будівництва, а лише його частини, тоді як інша частина, зокрема і спірна квартира № 5 , переходить у власність інвестора.

Розбіжності у кількості квартир, на спорудження яких замовнику було надано дозвіл на виконання будівельних робіт та коригування проектної документації, не впливає на правильність вирішення спору, оскільки судом на підставі наведених вище доказів достовірно встановлено, що фактично було споруджено 7-квартирний житловий будинок, передбачений договором підряду, який і був прийнятий в експлуатацію. Тому саме такий будинок після завершення його будівництва став об`єктом цивільних правовідносин.

Висновки Верховного Суду

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року зупинено виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2017 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 рокудо закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2017 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2017 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат