ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/442/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 308030000 Бесараб Н. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі суддів:

Новікова О.М.,

Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 25 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, :

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, яким просив визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком, який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий №:01:003:0597 та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог вказав на те, що 12.07.2013 між ним та представником відповідача ОСОБА_3 укладено договір про купівлю-продаж будинку незавершеного будівництвом, за умовами якого він сплатив обумовлену грошову суму та придбав вказане майно з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані на приватизованій земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий №:01:003:0597, за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 за даною адресою не проживає з 1995 року по даний час. Вказаний житловий будинок, в якому зареєстрований та проживав відповідач, був знесений відповідачем у зв`язку із аварійним станом вже понад 15 років тому.

Зазначені обставини свідчать про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 25.07.2019 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Суд виходив з того, що відповідач втратив право власності на житловий будинок у зв`язку з його знищенням та, відповідно, втратив право користування цим житлом.

Рішення суду оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначено, що позивач не є власником спірного будинку, адже він придбав майно, не здане в експлуатацію, отже право власності на нерухомість в нього не виникало. Відповідач згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.03.1993 є власником житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . 29.04.2004 рішенням виконкому Лисянської селищної ради №123 відповідачу надано дозвіл на будівництво житлового будинку, площа забудови 98 кв. м., 14.12.2004 - видано дозвіл на виконання будівельних робіт №21. У подальшому 12.07.2013 недобудований будинок було продано позивачу за договором купівлі-продажу будинку незавершеного будівництвом. Відповідач від свого права власності на нерухоме майно не відмовлявся та відповідну заяву в БТІ не подавав. Спір у справі виник з тим, щоб позбавити відповідача права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок. Акт депутата Лисянської селищної ради від 28.08.2015 є неналежним доказом, оскільки його не завірено селищною радою. Відповідач не одержував при розгляді справи акт списання будинку від 06.11.2018, отже вказаний доказ використовуватись у справі не може. У встановленому законом порядку органом місцевого самоврядування рішення про списання зруйнованого будинку не приймалося.

Посилаючись на зазначені обґрунтування, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги у справі залишити без задоволення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. У заяві від 01.10.2019 позивач вказав про необґрунтованість вимог апеляційної скарги та правильні висновки суду першої інстанції в оскарженому рішенні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Так з матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 18.03.1993 (а.с.25) ОСОБА_1 (відповідач) успадкував житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 .

У послідуючому відповідач ОСОБА_1 продав позивачу ОСОБА_2 будинок, що незавершений будівництвом готовністю 52,8% та розташований за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний правочин вчинено 12.07.2013 та посвідчено державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори Любчичем Ф.І. (а.с.5).

Згідно п.12 цього договору право власності на житловий будинок у покупця виникає з часу завершення будівництва, здачі в експлуатацію та його державної реєстрації.

Відповідно до акту від 28.08.2015 комісії в складі депутата Лисянської селищної ради Черкаської області Сабадіна О.О., складеного в присутності власника садиби за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та двох сусідів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 за цією адресою не проживає з 1995 року і до цього часу. Житловий будинок, в якому зареєстрований ОСОБА_1 , знесено ним власноруч в зв`язку з аварійним станом понад 15 років.

Відповідно до акту списання будинку АДРЕСА_1 від 06.11.2018 комісією Лисянської селищної ради виявлено, що житлова будівля повністю зруйнована та непридатна для ремонту. Комісія вважає за доцільне списати з погосподарського обліку житлову будівлю АДРЕСА_1 .

Як встановлено з довіреності на представництво інтересів відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в суді та інших органах і установах, він зареєстрований по АДРЕСА_1 , а фактично проживає по АДРЕСА_2 .

Позивач у справі стверджує про те, що у зв`язку із знищенням житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований відповідач, він втратив право на користування вказаним житлом. Також позивач стверджує, що відповідач за вказаною адресою не проживає з 1995 року.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищевикладених фактичних обставин, мають наступне правове рулювання.

Згідно з положеннями ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, мас право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зазначені положення законодавства кореспондуються також із роз`ясненнями, наданими Пленумом ВС України у п. 2 постанови № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що особа має право звернути до суду за захистом саме своїх прав, свобод чи інтересів. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем і у позові їй слід відмовити. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, закріплений у ст. 13 ЦПК України, відповідно до якого кожна особа самостійно вирішує - звертатися їй до суду чи ні.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У свою чергу частиною 1 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 2 статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтями 379, 380 ЦК України встановлено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Главою 29 ЦК України встановлено право власника майна на захист свого права власності від порушень з боку інших осіб.

У даній справі позивач просив про захист свого права власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , однак доказів того, що з моменту набуття у власність вказаного майна в 2013 році збудованого на 52,8 % його було добудовано позивачем та прийнято в експлуатацію суду надано не було, отже стверджувати про повноважність ОСОБА_2 здійснювати захист свого права власності на нерухоме майно, як це передбачено Главою 29 ЦК України ЦК України, підстав немає.

Позивач у справі не довів, що йому належить на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт нерухомого майна.

Крім того, позивач не надав будь-яких доказів того кому належить земельна ділянка, де розташований недобудований будинок, чи перебуває вона у власності або у користуванні.

Отже відповідні апеляційні доводи скаржника у справі заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 25 липня 2019 року у даній справі слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій справі у зв`язку з необгрунтованістю.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог у справі з позивача на користь відповідача слід стягнути 1056,30 грн. судового збору за розгляд даної справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 25 липня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1056,30 грн. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2019 року.

Судді