Номер провадження: 22-ц/813/7524/19
Номер справи місцевого суду: 522/3958/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 адвоката Крупи В.М.,

представника ОСОБА_2 адвоката Селєзньової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання,

встановив:

Позивач ОСОБА_2 11.03.2019 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання.

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що ОСОБА_2 була власником 346/1000 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому ОМР 12.04.1995 року, записаного і зареєстрованого у реєстрову книгу за №7-5983, зареєстрованого в ОМБТІ та РОН 05.07.1995 року в книзі №135 пр, на стор.174 за реєстр. №195.

08.07.2016 року позивач уклала договір довічного утримання з ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Шевцовою О.В., реєстр № 7-667, а 12.09.2017 року договір про заміну набувача в договорі довічного утримання від 08.07.2016 року та внесення доповнень до нього, за яким набувачем майна зазначено ОСОБА_1 відповідача по справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та просить ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обгрунтовувала його тим, що в 2012 році до неї прийшла жінка, яка відрекомендувалася ОСОБА_4 співробітницею «Фонду допомоги ОСОБА_5 Орєхової» і розповіла позивачці про те, що фонд надає допомогу одиноким людям похилого віку, для чого необхідно укласти договір довічного утримання. На той час позивач не потребувала сторонньої допомоги, а тому відмовилась від укладання такого договору.

В подальшому на протязі декількох ОСОБА_6 приходила до позивачки і неодноразово пропонувала укласти договір довічного утримання. В 2016 році стан здоров`я позивачки різко погіршився, в зв`язку з наявністю хронічних захворювань. При черговому відвідуванні ОСОБА_7 стала запевняти позивача в необхідності укладання договору довічного утримання, посилаючись на те, що вразі укладання договору, позивач буде забезпечена грошовим утриманням, медичною допомогою, допомогою по прибиранню квартири, приготуванні їжі, в придбані продуктів харчування і ліків.

Враховуючи, що за станом здоров`я позивачка дійсно потребувала такої допомоги, вона погодилась на ОСОБА_8 , у зв`язку з чим 08.07.2016 року між позивачкою, та ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_9 , був укладений договір довічного утримання.

Після укладення договору ОСОБА_9 та ОСОБА_7 повідомили, що в подальшому щомісячно позивачці будуть надсилатися поштовим переказом 900 грн., її будуть відвідувати ОСОБА_3 та інші люди з фонду, які будуть надавати необхідну допомогу. Крім того, роз`яснили, що ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_10 будуть її кураторами, яким вона може за необхідності завжди дзвонити.

Позивач зазначила, що дійсно отримувала 900 грн. в місяць, але ОСОБА_3 приїжджала до неї з чоловіком та дітьми лише один раз напередодні 2017 року. Інші люди з фонду до неї ніколи не приходили.

На початку вересня 2017 року до позивача прийшов ОСОБА_9 і повідомив їй, що у зв`язку з неможливістю ОСОБА_3 виконувати обов`язки за договором, необхідно укласти новий договір.

На скарги позивача ОСОБА_2 про те, що на протязі більше року до неї ніхто не приходив і не надавав допомоги по веденню домашнього господарства, ОСОБА_9 заспокоїв її та запевнив, що новий набувач за договором буде забезпечувати всім необхідним.

У зв`язку з цим, 12.09.2017 року між позивачкою з однієї сторони, та ОСОБА_9 , що діяв від імені ОСОБА_3 , з другої сторони, та ОСОБА_1 з третьої сторони був укладений договір про зміну набувача в договорі довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Шевцовою О.В. 08.07.2016 року, за реєстровим №7-667, та внесено доповнення до нього (далі Договір).

Проте, позивачка ОСОБА_2 вказала, що вона бачила ОСОБА_1 тільки один раз 12.09.2017 року при укладенні Договору. В подальшому вона дійсно після укладення Договору від 12.09.2017 року щомісячно отримувала грошові кошти в розмірі 1000 грн., але іншої допомоги ні ОСОБА_1 , ні інші особи позивачці не надавали.

Оскільки за станом свого здоров`я позивачка потребувала сторонньої допомоги, то вона була змушена наймати доглядальницю та оплачувати її послуги.

26.01.2019 року ОСОБА_2 упала і була доставлена до КУ «Міська клінічна лікарня №11», де їй був поставлений діагноз «закритий перелом шийки стегна». В лікарні був накладений гіпс у було рекомендовано амбулаторне лікування в поліклініці.

У зв`язку з отриманою травмою, позивачка зателефонувала до ОСОБА_1 і попросила його допомоги, але він в грубій формі заявив, щоб його не турбувала і за всіма питаннями зверталася до ОСОБА_9 Але і ОСОБА_9 відмовився спілкуватися з нею, а потім взагалі перестав відповідати на телефоні дзвінки.

З метою досудового врегулювання спору, 13.02.2019 року позивачка направила лист ОСОБА_1 , яким запропонувала останньому розірвати договір довічного утримання в добровільному порядку. 21.02.2019 року позивачкою був повторно направлений лист на ім`я відповідача з заявою, що позивачка відмовляється від отримання 1000 грн. з лютого 2019 року, а також вимагає розірвати договір довічного утримання,

Однак, оскільки жодної відповіді на ці листи від ОСОБА_1 не надходило, позивачка була змушена звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно п. 6 Договору про зміну набувача в Договорі довічного утримання та внесення доповнення до нього від 12.09.2017 року, який є невід`ємною частиною Договору довічного утримання від 08.07.2016 року, «Набувач зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_2 Сторони домовились, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється Сторонами, за спільною згодою, у розмірі 1000 грн. на місяць, які будуть надаватися Відчужувачу щомісячно, з урахуванням інфляції та індексації.

Відповідно п. 7.5 вказаного Договору «…Сума грошового щомісячного утримання підлягає індексації та нараховується щорічно в лютому місяці чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики. Несвоєчасна сплата індексації не є порушенням істотних умов договору».

Таким чином, згідно умов Договору обов`язок набувача виражається в забезпеченні утримання в сумі 1000 грн. щомісячно, яка підлягає обов`язковій індексації з урахуванням інфляції. Але на протязі 2,5 років сума грошового утримання 900 грн., яка була встановлена первісним договором, та сума грошового утримання 1000 грн., яка встановлена Договором про заміну набувача в договорі довічного утримання, жодного разу не була проіндексована набувачем.

З цих підстав доводи позивачки про те, що набувач за договором ОСОБА_11 не виконав умови Договору (п.п.6, 7.5) а саме: не здійснив індексацію грошового утримання 1000 грн., і не сплатив позивачу грошову суму з врахування індексації, є обгрунтованими і підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, у відповідності до ч.ч.1,2 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це перебачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо проведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертої цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно певних умов.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки після укладання договорів суттєво змінилися обставини в житті позивачки, якими вона керувалася на момент укладення договору довічного утримання, а саме: здоров`я різко погіршилося внаслідок отриманої в січні 2019 року травми перелому шийки стегна, і відповідач не погоджується на зміну договору, то маються всі підстави для його розірвання.

При цьому, слід врахувати, що в теперішній час позивачка є лежачою хворою, не може пересуватися, обслуговувати себе і потребує постійного стороннього догляду.

Але, оскільки п.6 Договору передбачений обов`язок набувача лише в грошовому утриманні в сумі 1000 грн. щомісячно і не передбачений такий вид утримання як догляд, який потребує позивачка в теперішній час, суд дійшов правильного висновку про те, що такі зміни обставин в житті позивачки є суттєвими і не можуть бути усунені після їх виникнення.

Тобто, суд дійшов правильного висновку про те, що подальше виконання Договору на попередніх умовах з врахуванням суттєвих змін обставин в житті позивачки в теперішній час стало неприйнятним для неї і неможливим, оскільки порушується співвідношення майнових інтересів сторін: з однієї сторони - ОСОБА_1 , який за Договором набув нерухоме майно у вигляді 346/1000 часток квартири АДРЕСА_1 , і з другої сторони - позивачка, яка потребуючи постійного стороннього догляду в силу свого безпорадного стану, отримує лише грошове утримання в розмірі 1000 грн. щомісячно, що є недостатнім для її утримання.

З цих підстав, є необгрунтованими доводи відповідача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він виплачував позивачці інфляційні витрати, однак оскільки він не має спеціальних знань у галузі фінансів, він зробив помилковий розрахунок, у зв`язку з чим його заборгованість по інфляції склала лише 309,54 грн., які перераховані ним на користь позивачки.

Також безпідставними є доводи ОСОБА_1 та його представника - адвоката Крупи В.М. про те, що на даний час він погоджується на зміну умов Договору, які будуть влаштовувати позивачку ОСОБА_2 , оскільки остання не погоджується на зміну умов Договору, посилаючись на те, що на даний час суттєво змінилися обставини в її житті, якими вона керувалася на момент укладення Договору довічного утримання, а саме: здоров`я різко погіршилося внаслідок отриманої в січні 2019 року травми перелому шийки стегна, а тому вона потребує постійного догляду, який їй не може забезпечити відповідач ОСОБА_1 , оскільки він проживає в м. Київ і бачив позивачку лише один раз.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, який вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

3. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору, виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

4. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про те, що зважаючи на встановлені обставини, а саме те, що позивачка була травмована, не може за собою доглядати, та потребує додаткового догляду, такі обставини вона не могла передбачити при укладені Договору. Якби сторони могли це передбачити, вона не уклала б Договір або уклала б його на інших умовах. З цих підстав суд правильно виходив із того, що в даному випадку має місце розірвання Договору у зв`язку з істотною зміною обставин, оскільки із суті Договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав (далі ЄСПЛ), що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.11.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра