Справа № 341/1242/18
Провадження № 22-ц/4808/1135/19
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю апелянта ОСОБА_1 , позивача-відповідача ОСОБА_2 ,

представника Служби у справах дітей Бурштинської міської ради Джуган В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служба у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служба у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області про визначення місця проживання дітей, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 25 червня 2019 року, постановленого суддею Юсип І.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У липні 2018 року позивач звернулася до суду із даним позовом та просила надати їй дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за кордон за межі України в її супроводі без згоди батька з моменту вступу рішення суду у законну силу до 01 вересня 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 та з час шлюбу у них народилося двоє дітей: сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

16 квітня 2015 року Галицьким районним судом шлюб з відповідачем розірвано. На даний час самостійно утримує двох неповнолітніх дітей, здійснює належний догляд за ними та піклується про них. ОСОБА_1 жодної участі у вихованні дітей не приймає, матеріальної підтримки не надає, не цікавиться їхнім життям взагалі.

Бажає поїхати з дітьми за кордон на море для оздоровлення та відпочинку, однак відповідач не погоджується з цим, безпідставно не надає їй нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей у її супроводі, тому змушена звернулася до суду.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом та просив ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дітей разом з ним.

В обґрунтування вимог зазначив, що діти з моменту розлучення проживали і проживають разом з ним, ходять до школи, однак незважаючи на це він сплачує аліменти. Відповідачка постійно їздить на заробітки за кордон.

Вважає, що в інтересах дітей доцільно визначити їх місце проживання разом з батьком, оскільки для них буде психологічною травмою перебувати на вихованні у сторонніх людей. Відповідачка перебуває на роботі у Польщі та не виконує своїх батьківських обов`язків відносно виховання дітей. Не заперечуватиме щодо спілкування відповідачки - позивачки із дітьми.

Зазначає, що чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини (дітей) за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини (дітей) у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов`язків батьків відносно виховання дитини. Тому позовна заява про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька є необґрунтованою та надуманою.

Ухвалою Галицького районного суду від 23 листопада 2019 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов з первинним позовом та об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 25 червня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служба у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька задоволено. Надано тимчасовий дозвіл ОСОБА_2 на виїзд неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кордон, за межі України, до країн Азії та Євросоюзу, Єгипту, Кіпру, Австрії, Болгарії, Туреччини, Польщі, Чехії, Словаччини, Словенії, Хорватії, Чорногорії, Румунії, Угорщини, Франції, Німеччини, Бельгії, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Ізраїлю у її супроводі без згоди батька з моменту вступу рішення суду в законну силу - до 01 вересня 2019 року. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що з врахуванням ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка встановлює обов`язок приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також те, що виїзд дітей за кордон на відпочинок та оздоровлення не порушує прав батька, вимоги позивачки-відповідачки про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей у супроводі матері без згоди батька є обґрунтованими. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд врахував вік малолітніх дітей, які на день ухвалення судового рішення не можуть дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, на даний час діти проживають разом з матір`ю, мають особисту прихильність до неї, за місцем проживання дітей створені всі умови для них, суд дійшов висновку, що на даний час проживання дітей з матір`ю відповідатиме їхнім інтересам, позитивно сприятиме як психологічному, так і фізичному їх розвитку. Залишення місцем проживання дітей разом з матір`ю не позбавляє батька дітей права брати участь у їх вихованні, утримувати їх та спілкуватися з ними, а мати в свою чергу не повинна чинити батьку будь-яких перешкод у цьому.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні вимог ОСОБА_2 відмовити.

Зазначає, що рішення є необґрунтованим та незаконним, ухваленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції не дав належну оцінку вимогам Закону, яким передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини (дітей) за кордон без згоди батька (одноразовий) з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини (дітей) у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов`язків батьків відносно виховання дитини.

Діти з моменту народження та на даний час проживають разом з ним по АДРЕСА_1 , де і ходять до школи. З моменту розірвання шлюбу, 16 квітня 2015 року , відповідачка змінила своє місце проживання, постійно їздить на заробітки за кордон. Вважає, що в інтересах дітей доцільно визначити їх місце проживання з батьком. Вважає, що для дітей буде психологічною травмою, якщо перебуватимуть на вихованні у сторонніх дітей. Відповідачка перебуває на роботі у Польщі, тому не виконує своїх батьківських обов`язків відносно виховання дітей.

Не заперечуватиме щодо спілкування відповідачки з дітьми.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, просила у задоволенні скарги відмовити, а рішення Галицького районного суду від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Вважає рішення законним, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначила, що у судовому засіданні представник служби у справах дітей Бурштинської міської ради не заперечувала щодо залишення дітей проживати з матір`ю.

Крім цього, судом встановлено, що на неодноразові прохання ОСОБА_1 щодо оформлення нотаріально посвідченої заяви про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, останній неодноразово категорично відмовлявся.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Сторони по справі є батьками двоє дітей: синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 8, 9).

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, обох малолітніх дітей залишено проживати із матір`ю - ОСОБА_7 (а.с.10)

Рішенням Виконавчого комітету Бурштинської міської ради № 21, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 09 січня 2019 року, вирішено за доцільне залишити без змін місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 (а.с.81).

30 січня 2019 року рішенням Виконавчого комітету Бурштинської міської ради № 22, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 09 січня 2019 року, надано ОСОБА_2 дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кордон за межі України в її супроводі без згоди батька до 01 вересня 2019 року (а.с.82).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта, який вимоги скарги підтримав, позивача-відповідача, яка вимоги скарги заперечила, представника Служби у справах дітей Бурштинської міської ради, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

В судовому засіданні встановлено, що 09 січня 2019 року відбулося позачергове засідання комісії Служби у справах дітей Бурштинської міської ради. Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини Бурштинської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей та надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей від 09 січня 2019 року встановлено, що мати дітей ОСОБА_2 офіційно працює та на даний час проживає в Республіці Польща, має намір забрати до себе дітей на час літніх канікул. Батько бажає змінити прописку малолітніх дітей та визначити їх місце проживання з ним. Встановлено, що фактично діти проживають з дідусем ОСОБА_8 і їх вихованням на час відсутності матері, яка змушена була виїхати на роботу, займаються дідусь з бабусею. Батько ОСОБА_1 також зареєстрований з ними, проте має іншу сім`ю та з дружиною проживають окремо. Враховуючи інтереси дітей, комісія вважала за доцільне залишити без змін місце проживання малолітніх дітей разом з матір`ю та рекомендувати виконкому міської ради надати матері дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей у її супроводі без згоди батька.

Представник служби у засіданні апеляційного суду ОСОБА_9 підтвердила, що комісія ретельно вивчила доводи батьків. Дослідила умови проживання дітей та прийшла до однозначного висновку, що в інтересах дітей правильним буде залишити їх місце проживання з матір`ю, яка належно піклується та утримує їх. Батько позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , з яким проживали діти на період відсутності матері, на засіданні комісії підтвердив, що дітей доцільніше залишити проживати з мамою.

На даний час малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою матері: АДРЕСА_2 , фактично там і проживають, та навчаються в Загірській гімназії Більшівцівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Галицького району Івано-Франківської області.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_2 від 11 жовтня 2019 року для дітей створені всі належні умови для проживання у приватному будинку .

Рішенням Виконавчого комітету Бурштинської міської ради 30 січня 2019 року №21 та № 22 надано ОСОБА_2 дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кордон за межі України в її супроводі без згоди батька до 01 вересня 2019 року та вирішено за доцільне залишити без змін місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір`ю - ОСОБА_2 (а.с.81, 82).

В судовому засіданні встановлено, що у рішенні виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 31 жовтня 2018 року допущено технічну помилку, помилково зазначено дату рішення від 31 жовтня 2018 року замість 30 січня 2019 року.

Колегія суддів, враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що малолітні діти зареєстровані за адресою матері: АДРЕСА_2 та фактично їх вихованням, за відсутності матері, займаються дідусь з бабусею по батьківській лінії, а не сам батько, діти забезпечені всім необхідним для гармонійного розвитку, що підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, мають позитивні характеристики із навчального закладу, беручи до уваги, що мати офіційно працевлаштована, забезпечена житлом та забезпечує дітей усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю, і таке рішення повністю відповідає інтересам малолітніх дітей. Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, обох малолітніх дітей залишено проживати із матір`ю - ОСОБА_7 і суд першої інстанції, враховуючи інтереси дітей та ставлення кожного із батьків до них, правильно встановив відсутність підстав для зміни їхнього місця проживання.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дітей за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитям рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №712/10623/17

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Колегія суддів вважає, що враховуючи конкретні обставини даної справи, суд першої інстанції обґрунтовано надав дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за кордон у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди батька тільки до 01 вересня 2019 року, адже іншої мети, крім оздоровлення дітей, мати у даному випадку не переслідувала.

На час оскарження рішення суду першої інстанції вказана позовна вимога втратила свою актуальність. У зв`язку із оскарженням рішення суду ОСОБА_1 , мати малолітніх дітей до 1 вересня 2019 року не встигла скористатись правом їх виїзду за кордон для відпочинку. Тому враховуючи особливості спору між сторонами у цій частині, значення питання виїзду дітей без згоди батька та неможливість їх виїзду без згоди батька у даний час, колегія суддів вважає, що не можуть бути задоволенні вимоги скарги і у цій частині.

Таким чином, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому законне рішення суду першої інстанції не може бути скасовано у апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 жовтня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта