Справа № 461/1635/17 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1482/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника правонаступника відповідача АТ «ТАСКОМБАНК» Бутка А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року в складі судді Радченка В.Є. в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК», з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Костишин Богдани Тарасівни, про визнання недійсними договорів, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення збитків, розстрочення сплати боргу, стягнення моральної шкоди,-

встановила:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсним договорів, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення збитків, розстрочення сплати боргу, стягнення моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовував тим, що при підписанні кредитного договору банком порушено його законні права як споживача. Позивач зазначає, що банк не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту, не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». На його думку, умови кредитного договору є несправедливими, в тому числі непропорційно велика сума компенсації за користування кредитними коштами. Вважає, що суб`єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Вказує, що банк здійснював нечесну підприємницьку практику, відтак всі правочини є недійсними. Просив визнати кредитний, іпотечні договори, договори поруки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, додаткові угоди, договір про внесення змін до іпотечного договору, недійсними, застосувати правові наслідки недійсності правочину шляхом зарахування всіх сплачених платежів до сум повернення грошових коштів, стягнути з відповідача збитки, зарахувати ці збитки в суму погашення боргу, розстрочити сплату боргу позивача в користь відповідача та стягнути моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Костишин Богдана Тарасівна, про визнання недійсними договорів, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення збитків, розстрочення сплати боргу, стягнення моральної шкоди.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини, які мають значення для справи, не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню та порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Правильно встановивши факт наявності договірних правовідносин із споживчого кредитування між сторонами, суд не надав оцінки грубому порушенню відповідачем вимог чинного законодавства, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині надання споживачу перед укладенням договору в письмовій формі попередню інформацію про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту.

Жодного документу, що підтверджує виконання вимог закону щодо попереднього повідомлення споживача про реальні умови споживчого кредитування, відповідач суду не надав.

Більше того, додатком № 1 до кредитного договору передбачено розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту, в той час, як закон передбачає детальний розпис загальної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, переліку і розміру інших фінансових зобов`язань споживача, графіку платежів, із зазначенням докладно розписаної сукупної вартості кредиту за кожним кредитним періодом.

Вважає, що долучене відповідачем до матеріалів справи повідомлення про надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, немає жодного юридичного значення, оскільки не відповідає вимогам закону до переддоговірного повідомлення споживача фінансових послуг про реальні умови споживчого кредитування.

Підписи у відповідних документах не свідчать про ознайомлення з реальними умовами споживчого кредитування, оскільки ці документи не містять цих умов, зазначена в них інформація не стосується саме його кредитування, а є загальною цитатою законодавства.

На думку апелянта, такі дії порушують вимоги статті 15 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Звертає увагу на те, що мав намір отримати 75000 дол. США, при цьому отримав 73275 дол. США, оскільки при видачі кредиту був змушений сплатити банку за розрахункове обслуговування кредитного рахунку.

Розрахунок не містить інформації про суму непогашеного кредиту (залишку заборгованості), а також у ньому занижено вартість нотаріальних послуг, занижено розмір реальної відсоткової ставки.

Покликається на норми закону, які регулюють питання нечесної підприємницької діяльності та те, що сума сплачених банківських комісій та відсотків по кредиту на 400% перевищує суму погашеного за цей період тіла кредиту.

Звертає увагу на те, що заборонено змінювати відсоткову ставку за кредитом за волевиявленням однієї із сторін та подвійну відповідальність за одне порушення умов договору.

Не погоджується із визнання судом висновку № 6 експертного економічного дослідження неналежним доказом.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою судового засідання від 13 серпня 2019 року залучено до участі у справі Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» як правонаступника відповідача ПАТ «ВіЕсБанк».

Представник правонаступника відповідача ОСОБА_4 А.С. в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 та приватний нотаріус Костишин Б.Т., будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (т. 3 а.с. 159, 160), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, позивач ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, третя особа ОСОБА_5 подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Інші учасники розгляду справи в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_6 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів, що не був належним чином повідомлений про всі умови кредитного та іпотечного договорів. Як вбачається з кредитного договору та додатків до нього, позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов`язаних з його виконанням, витрат та щодо сукупної вартості договору.

З оскаржуваного договору слідує, що сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи на договорах та додатках.

Крім цього, суд не взяв до уваги висновок № 06 експертного економічного дослідження, оскільки такий не відповідає зазначеним в Законі України «Про судову експертизу» вимогам.

За відсутності підстав для визнання іпотечного і кредитного договору недійсними, суд прийшов висновку, що відсутні підстави визнання недійсними усіх наступних договорів про внесення змін в укладені договори.

Також, суд відмовив у вимозі про розстрочку сплати боргу, роз`яснивши право позивача звернутись до суду з такою вимогою в порядку виконання судових рішень.

Зважаючи на те, що оскаржувані договори та угоди не визнані судом недійсними, суд відмовив у вимозі про стягнення відшкодування завданої моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 30.07.2008 року між ОСОБА_1 (Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», укладено Кредитний договір № KF51181 (далі кредитний договір, Договір).

Згідно із п. 1.1. кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 75000 доларів США, строком на 15 років.

Відповідно до п. 1.4 Договору кредит надається позичальнику для придбання та ремонту житлового будинку.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених кредитним договором. Позичальник зобов`язується починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, здійснювати повернення кредиту щомісячно частинами в розмірах, визначених у колонці 3 додатку № 1 до кредитного договору та в терміни не пізніше останнього робочого дня місяця. Останній платіж сплачується не пізніше 28.07.2023 року.

Процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 12,5 % річних. У випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами, та/або недоотримання позичальником вимог щодо страхування майна на умовах та в порядку, визначених цим договором, процент за користування кредитом збільшується на 10% річних від базової ставки. Після повного погашення простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами, виконання позичальником вимог щодо страхування майна на умовах і порядку, визначених в п. 5.2.1 даного Договору, процентна ставка встановлюється в розмірі базової ставки (п.1.3. Договору).

Цього ж дня для забезпечення виконання зобов`язань, укладено договір поруки №NK95021 від 30.07.2008 р. між ВАТ «Електрон Банк» (кредитором), ОСОБА_1 (боржником) та ОСОБА_7 (поручителем).

31.07.2017 року між позивачем та відповідачем укладений іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок за АДРЕСА_1 : АДРЕСА_2 .

Крім цього, для забезпечення виконання зобов`язань, укладено договір поруки №NK51181/S-1 від 09.08.2012 р. між ПАТ «Фольксбанк» (кредитором), ОСОБА_1 (боржником) та Чайківською ОСОБА_8 (поручителем).

Передумовою для укладення кредитного договору було заповнення та підписання позивачем заяви-анкети позичальника, у якій він просив надати споживчий кредит та повідомив загальну інформацію про себе. Додатком № 3 до заяви-анкети є повідомлення про надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (т. 1 а.с. 219-222).

Таким чином, перед укладенням кредитного договору позивач був ознайомлений та згідний з розрахунком орієнтованої сукупної вартості кредиту, проектом кредитного договору, договору про забезпечення виконання зобов`язань, інформацією про платежі, про що свідчить його особистий підпис.

Крім цього, підписанням даного договору позивач підтвердив, що перед укладенням кредитного договору банк повідомив позичальника у письмовій формі про умови кредитування у банку, про що свідчить його особистий підпис (п. 10.5 Договору).

Звертаючись з позовними вимогами та оскаржуючи судове рішення позивач ОСОБА_1 свої вимоги фактично зводив до того, що банк не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту, не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема щодо реальної відсоткової ставки. Оскільки відповідач, на думку ОСОБА_1 , здійснював нечесну підприємницьку практику, всі правочини є недійсними, просив застосувати наслідки недійсності таких. Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною, позивач посилався на приписи Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

За кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

При цьому, законодавчо встановлено, що істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладання спірних договорів) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Як вбачається зі змісту кредитного договору № KF51181 від 30.07.2008 року його істотні умови викладені у розділах 1, 3-8 договору (т.1 а.с. 4-6).

Згідно із ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме до відповідача, був ознайомлений із умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, про що свідчить його підпис на кредитному договорі та виконання умов договору протягом відповідного часу.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Відповідно до ч. 1, п. 7 ч. 3 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За змістом ст. 230 ЦК України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставини щодо ненадання банком інформації ОСОБА_1 про умови кредитування, наявність в діях відповідача умислу, який полягає у замовчувані реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженого розміру відсоткової ставки, крім цього в ході розгляду справи в апеляційному суді не встановлено істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін чи порушення принципу добросовісності.

Зважаючи на відсутність підстав для визнання іпотечного і кредитного договору недійсними, за тих же самих обґрунтувань немає підстав визнавати недійсними усі наступні внесені зміни і укладені договори на забезпечення виконання зобов`язань позивача за кредитним договором, тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними відповідних договорів та внесених до них зміни, що свідчить про недоведеність доводів апеляційної скарги в цій частині та правильність висновків місцевого суду.

Наведене свідчить про безпідставність вимог щодо застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення збитків, які є похідними від вимог про визнання недійсними договорів.

Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується із критичною оцінкою судом першої інстанції наданого позивачем висновку № 06 експертного економічного дослідження, оскільки такий складений в період, коли спір з даного питання перебував на розгляді суду, при цьому клопотань від позивача про призначення судової експертизи в межах даної справи до суду не надходило, а дослідження проводилось без відома суду та іншої сторони у справі.

Більше того, усі доводи апелянта, що стосуються безпідставного, на його думку, не взяття до уваги судом зазначеного висновку зводяться до того, що у такому експерт дійшов переконання про те, що реальна відсоткова ставка у відповідні моменти була вищою, що свідчить про здорожчання кредиту, однак п. 4.4 спірного кредитного договору банку надано право на зміну відсоткової ставки у відповідних випадках, на що погодився позивач.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відтак, заходи забезпечення позову, які були застосовані у даній справі ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року (у виді заборони вчиняти АТ «ТАСКОМБАНК» певні дії, т. 2 а.с. 271-273), підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року у виді заборони АТ «ТАСКОМБАНК» вчиняти будь які дії щодо оформлення права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 площею 0,0867 га АДРЕСА_1 за кадастровим номером НОМЕР_1 :01:008: НОМЕР_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 жовтня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк