Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 175/3047/17-ц

провадження № 61-39354св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

особи, які подали апеляційну скаргу: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітіної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що між нею та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, за яким остання передала їй у власність домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке вона фактично прийняла у спадок від своєї матері, шляхом подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини та фактичним проживанням у вказаному домоволодінні. Зазначена угода укладена за адресою: АДРЕСА_2 , у присутності свідка ОСОБА_3 Зобов`язання за договором купівлі-продажу домоволодіння виконано у повному обсязі: вона передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 125 000,00 грн, а остання передала у власність домоволодіння. Між сторонами досягнута усна домовленість про те, що укладений договір буде оформлений належним чином у нотаріальній конторі за місцем її проживання, проте на теперішній час нотаріально посвідчити договір не має можливості, оскільки відповідачі ухиляються від оформлення необхідних для угоди документів.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, укладений з ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 23,3 кв. м, загальною - 33,5 кв. м, який складається із: літ. «А-1» - житловий будинок (рік побудови 1927), літ. «Б» - гараж, літ. «В» - вбиральня, літ. «Г» - навіс, літ. «Д» - сарай, літ. «Е» - душ, літ. «З» - сарай, № 1-3 - споруди, літ. «І» - замощення, укладений 01 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , у простій письмовій формі. Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач відкрито володіє та користується домоволодінням, переданим їй за договором купівлі-продажу від 01 лютого 2017 року, проте позбавлена можливості розпоряджатися майном у зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення вказаного договору та бажанням відповідачів будь-яким чином сприяти оформленню документів.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які не брали участі у розгляді справи подали апеляційну скаргу.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року рішення суду першої інстанції, скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також технічного паспорта на гараж, виданого на ім`я ОСОБА_4 , остання є власником гаража № НОМЕР_1 загальною площею 27,2 кв. м, який знаходиться у дворі будинку АДРЕСА_1 . Право власності на зазначений гараж за ОСОБА_4 зареєстровано 15 січня 2018 року. Підставою виникнення такого права є рішення 28 лютого 1973 року № 173 Виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська, яким надано дозвіл ОСОБА_6 - батьку ОСОБА_4 , на будівництво індивідуального гаража у дворі будинку АДРЕСА_1 розміром 3,5 Х 6,0 м. Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_4 не залучалась до участі у справі, хоча зазначене заочне рішення суду може в майбутньому вплинути на права та обов`язки зазначеної особи.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Судукасаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції, відкриваючи апеляційне провадження поза межами строків на оскарження судового рішення, порушив принцип правової визначеності. Крім того, суд не врахував положення статті 228 ЦПК України 2004 року, про те, що заочне рішення спочатку має бути переглянуте за заявою відповідачів. Судове рішення суду першої інстанції не порушує прав осіб, які подали апеляційну скаргу.

У листопаді 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу у якому зазначено, що фактично, право власності на цей безхазяйний будинок на підставі заочного рішення від 06 вересня 2017 року незаконно передано особі, яка до цього майна не має жодного відношення - ОСОБА_1 .

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив у якій зазначено, що судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачі не мають фінансової можливості оформити всі необхідні документи для продажу домоволодіння і зволікають з оформленням угоди в нотаріальному порядку, а тому її права підлягають захисту на підставі статті 220 ЦК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 01 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , у простій письмовій формі укладений договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 23,3 кв. м, загальною - 33,5 кв. м, який складається із: літ. «А-1» - житловий будинок (рік побудови 1927), літ. «Б» - гараж, літ. «В» - вбиральня, літ. «Г» - навіс, літ. «Д» - сарай, літ. «Е» - душ, літ. «З» - сарай, № 1-3 - споруди, літ. «І» - замощення .

ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_3 на виконання умов договору купівлі-продажу передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 125 000,00 грн, що підтверджується поясненнями сторін у справі, які підтвердили факт укладення договору та передачі грошових коштів у вказаному розмірі, а також намір сторін договору посвідчити його у нотаріальній конторі.

Домоволодіння із 1927 року належало спочатку діду й бабі, а потім матері ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та залишила заповіт на все своє майно на ім`я ОСОБА_2

Рік побудови домоволодіння підтверджується технічним паспортом, складеним 24 липня 2013 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 на замовлення ОСОБА_7 . Факт прийняття домоволодіння у спадщину ОСОБА_2 підтверджується заявою, поданою до першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори.

Згідно зі спадковою справою № 84/2017 року, відкритою на підставі заяви ОСОБА_2 від 14 лютого 2017 року, єдиною спадкоємицею спадкового майна після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_2

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд погоджується з аргументованим висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу від 01 лютого 2017 року дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 ухилилася від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. Натомість визнання відповідачем позову спростовує доводи позивача про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості посвідчити його нотаріально.

Крім того, судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і технічного паспорта, ОСОБА_4 , є власником гаража № НОМЕР_1 загальною площею 27,2 кв. м, який знаходиться у дворі будинку АДРЕСА_1 , а отже, суд першої інстанції розглянув справу без участі осіб, права яких порушуються, а саме визнав право власності на гаражний бокс за позивачем, тоді як на підставі правовстановлюючих документів, він належить ОСОБА_4

ОСОБА_2 визнала позовні вимоги ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність спору про право, при цьому відсутність фінансової можливості ОСОБА_2 оформити всі необхідні документи на майно, не може бути підставою для задоволення вимог позивача, оскільки суд не підміняє уповноважені законом органи, які посвідчують право власності та не є органом, який у разі відсутності коштів для оформлення права власності на майно ухвалює відповідні рішення.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення цього договору та порушення прав ОСОБА_1

Твердження заявника про те, що суд не врахував положення статті 228 ЦПК України 2004 року, про те, що заочне рішення спочатку має бути переглянуте судом першої інстанції за заявою відповідачів, є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є відповідачами у справі і на них не поширюються правило частини першої статті 228 ЦПК України 2004 року, а отже, вони мають право на оскарження судового рішення у загальному порядку.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик