КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року

м. Київ

справа №755/2833/18

провадження №22-ц/824/13040/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Перебитюка А.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2019 року у складі судді Астахової О.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності під час виконавчого провадження, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності під час здійснення виконавчого провадження.

В обґрунтування вимог зазначав, що 14 лютого 2018 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, відкритого Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління у місті Києві, позивачу стало відомо, що виконавчі провадження № 2-2719/04, №206449/11, №2604/13946/12, №755/20352/13-ц, №755/19638/15-ц, №755/16599/16-ц були об`єднані у зведене виконавче провадження №54034403. Проте, постанова про відкриття зведеного виконавчого провадження не була надіслана позивачу та не була ним отримана, що є порушенням частини 1 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження».

Указував, що вищезазначені виконавчі провадження відкривалися з 2004 року відносно одного боржника - ОСОБА_2 Однак, до моменту подання позовної заяви жодне рішення суду не виконано та сума за ними не стягнута у зв`язку з бездіяльністю відповідача.

Посилався на те, що у результаті невиконання рішень суду неодноразово звертався до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління у місті Києві, однак такі звернення не дали відповідних результатів, що змушує його звернутись з даним позовом до суду.

У заяві від 04 січня 2019 року про збільшення позовних ОСОБА_1 зазначав, що бездіяльність державного виконавця та органу державної виконавчої служби перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із завданою позивачу шкодою, яка полягає в тому, що він зазнав моральних страждань у зв`язку із протиправною поведінкою державних виконавців, яка була наслідком погіршення його стану здоров`я, а також задля відновлення своїх порушених прав на протязі тривалого часу - протягом 14 років, він вимушений був змінити режим життя, постійно контролювати хід виконавчого провадження, витрачати час на численні судові засідання, що негативно вплинуло на його самопочуття, вимагало додаткових зусиль для відновлення морального стану, а також значних матеріальних втрат.

Уважав, що прямим доказом бездіяльності Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві є відсутність постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 755/8822/18 від 23.08.2018 року, який отриманий 16 жовтня 2018 року, що є прямим порушенням ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, доказом бездіяльності відповідача є невиконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва за поданням державного виконавця про примусовий привід боржника у справі №755/13989/15-ц від 02.03.2018 року та відсутність уваги з боку відповідача за рухом кримінального провадження № 0011227 від 27.08.2014 року.

Таким чином, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати бездіяльність Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві у зведеному виконавчому провадженні №54034403, а також зобов`язати Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління у місті Києві відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок тривалої затримки стягнення присуджених коштів, у сумі 244 798,04 грн та моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління у місті Києві.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 08 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, заподіяної тривалою затримкою стягнення присуджених коштів, та відшкодування моральної шкоди і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зазначених позовних вимог, оскільки уважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевий суд, визнавши бездіяльність Дніпровського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, помилково не поклав на відділ державної виконавчої служби жодних зобов`язань.

Уважає, що Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві є належним відповідачем по справі, оскільки шкода, на думку ОСОБА_1 , завдана йому внаслідок бездіяльності саме Дніпровського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві.

При цьому, зазначає, що Державною казначейською службою шкоди позивачеві не завдано, а тому під час розгляду справи судом першої інстанції та наразі не убачає підстав для залучення Державної казначейської служби до участі у справі.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, уважав розумним та справедливим відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 25 000 грн.

Також звертає увагу на те, що фіксування судового процесу всупереч положенням цивільного процесуального закону та з огляду на присутність під час розгляду справи позивача, не здійснювалось, про що зазначено у протоколі судового засідання. Окрім того, протокол судового засідання був оформлений з помилками.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Позивач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2019 року оскаржується ОСОБА_1 у частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, заподіяної тривалою затримкою стягнення присуджених коштів, та відшкодування моральної шкоди, а тому в іншій частині рішення апеляційним судом не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, заподіяної тривалою затримкою стягнення присуджених коштів, та відшкодування моральної шкоди,суд першої інстанції виходив з неналежного суб`єктного складу сторін у даній справі з огляду на те, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органом державної влади відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи або органу.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою та четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебуває зведене виконавче провадження №54034403 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 244 798,04 грн. До складу зведеного виконавчого провадження №54034403 входять: виконавчий лист №755/20352/13-ц виданий 05.03.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення боргу у сумі 6 436,20 грн.; виконавчий лист №2604/13946/12, виданий 27.02.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення боргу у сумі 6 183,68 грн.; виконавчий лист №755/16599/16-ц, виданий 29.03.2017 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення боргу у сумі 20396,35 грн.; виконавчий лист №755/19638/14-ц, виданий 12.12.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення боргу у сумі 44 911,17 грн.; виконавчий лист № 2-6449/2011, виданий 14.03.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення боргу у сумі 60 635,51 грн.; виконавчий лист №755/13989/15-ц, виданий 09.12.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення боргу у сумі 82 940,74 грн.; виконавчий лист № 755/8822/18-ц, виданий 03.10.2018 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення боргу у сумі 23 294,39 грн.

Загальна сума заборгованості складає 244 798,04 грн.

Відповідно до матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного управління юстиції у місті Києві та суду з приводу тривалого невиконання судових рішень.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Дніпровського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві задоволено. Визнано бездіяльність Дніпровського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві по зведеному виконавчому провадженню №53233285 неправомірною. Зобов`язано Дніпровський районний відділ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві виконати дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо виконання рішень суду по зведеному виконавчому провадженню №53233285.

Суд першої інстанції, дослідивши копії матеріалів зведеного виконавчого провадження №54034403, дійшов висновку про відсутність належних та достатніх доказів для встановлення обставин направлення ОСОБА_1 , який є стягувачем у виконавчому провадженні № 54034403, постанови про відкриття зведеного виконавчого провадження, оскільки матеріали справи містять лише супровідний лист про направлення постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, докази на підтвердження направлення даної постанови рекомендованим поштовим відправленням, як того вимагають положення ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні.

Доводи позивача щодо невиконання судового рішення про здійснення примусового приводу боржника, на думку суду, не знайшли свого підтвердження під час дослідження доказів та спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, місцевий суд, знайшовши обґрунтованими твердження позивача щодо невиконання судового рішення впродовж тривалого часу, у зв`язку з чим порушено права останнього на справедливий судовий розгляд, дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання бездіяльності Дніпровського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві у зведеному виконавчому провадженні №54034403.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви в частині відшкодування шкоди, заподіяної тривалою затримкою стягнення присуджених коштів у сумі 244 798,04 грн, та моральної шкоди у розмірі 25 000 грн, ОСОБА_1 зазначав, що бездіяльність державного виконавця та органу державної виконавчої служби перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із завданою позивачу шкодою, яка полягає в тому, що він зазнав моральних страждань у зв`язку із протиправною поведінкою державних виконавців, яка була наслідком погіршення його стану здоров`я, а також задля відновлення своїх порушених прав на протязі тривалого часу - протягом 14 років, він вимушений був змінити режим життя, постійно контролювати хід виконавчого провадження, витрачати час на численні судові засідання, що негативно вплинуло на його самопочуття, вимагало додаткових зусиль для відновлення морального стану, а також значних матеріальних втрат.

У судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції позивач пояснив, що сума завданої йому шкоди у розмірі 244 798,04 грн. розрахована ним на підставі ст. 625 ЦК України, в якості відшкодування 3% річних та інфляційної складової на суму боргу 39 307,00 грн., яка підлягала стягненню за судовим рішенням. Розрахунку такої шкоди він надати не може та вважає, що відшкодуванню така шкода підлягає з Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Обставина того, що вказана сума відповідає розміру загальної заборгованості у зведеному виконавчому провадженні №54034403 є збігом, оскільки розрахована саме в порядку ст. 625 ЦК України.

Аналогічні пояснення позивач надав і під час розгляду справи в апеляційному суді.

Розмір моральної шкоди у сумі 25 000 грн ОСОБА_1 уважає співмірним із завданими йому моральними переживаннями.

Як зазначає ЄСПЛ у справі «Антонюк проти України» від 11 грудня 2008 року, відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні, при цьому надмірне тривале провадження дає підстави для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу в особі Державної казначейської служби України, незалежно від вини такої особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень або органу державної влади, відшкодовується на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до цих норм обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу або орган державної влади, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю яких завдано шкоду, а на державу.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження» (чинних на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Нормами ч. 2 ст. 51 ЦПК України встановлено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Отже, цивільно-процесуальним законодавством визначено виключне право позивача на визначення кола осіб, які мають відповідати за поданим ним позовом. Тільки за клопотанням позивача, суд здійснює заміну відповідача належним відповідачем або залучає в якості співвідповідача за наявності до того законних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що судом першої інстанції було роз`яснено учасникам справи їхні процесуальні права та обов`язки, а також наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Разом з тим, позивач, звертаючись з позовом до суду, пред`явив вимоги до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві та не зазначив співвідповідачем відповідний територіальний орган Державної казначейської служби України.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 з клопотанням про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Державної казначейської служби України під час судового розгляду також не звертався.

Також, під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 наполягав на тому, що єдиним належним відповідачем у даній справі є саме Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що в силу норм процесуального права національного законодавства, суд з власної ініціативи не наділений правом у справах позовного провадження залучати відповідний орган Державної казначейської служби України, колегія уважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, заподіяної тривалою затримкою стягнення присуджених коштів, та моральної шкоди.

Окрім того, заявляючи позовні вимоги про стягнення з Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві шкоди у сумі 244 798,04 грн., ОСОБА_1 під час судового розгляду посилався на положення ст. 625 ЦК України та заявив, що розмір завданої йому шкоди у сумі 244 798,04 грн. розраховано за невиконання боржником ОСОБА_2 грошових зобов`язань за судовими рішеннями. А тому у зв`язку із бездіяльністю Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо тривалого невиконання цих судових рішень, відповідач повинен відшкодувати йому три відсотки річних з урахуванням встановленого індексу інфляції, що становить - 244 798,04 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи зі змісту частини першої статті 598, статей 599, 600, 604 - 609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання з боржника сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Таким чином, 3 % річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, а боржником у даному зобов`язанні є ОСОБА_2 , а не державна виконавча служба.

Отже, позивачем помилково ототожнюється сам факт можливості відшкодування збитків, завданих державним виконавцем фізичній особі під час здійснення виконавчого провадження, з наявністю у виконавчої служби обов`язку виконати грошове зобов`язання боржника перед стягувачем.

Ураховуючи викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини не поширюються положення частини другої статті 625 ЦК України, та, відповідно, підстави для стягнення з державної виконавчої служби 3% річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання відсутні.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що фіксування судового процесу не здійснювалось та протокол був оформлений з помилками, не заслуговують на увагу суду, оскільки у розумінні положень статей 374, 376 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай