Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 756/12751/16-ц

провадження № 61-31974св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів:Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Махлай Л. Д., Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , просила здійснити поділ майна, що є спільною сумісною власністю, а саме автомобіля «Suzuki Jimmy», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; припинити її право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля в розмірі 71 386,00 грн (з урахуванням заяви про зменшення грошової компенсації); визнати за відповідачем право власності на автомобіль «Suzuki Jimmy», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 29 грудня 2006 року до 07 жовтня 2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також вона має сина від попереднього шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого утримує самостійно.

03 листопада 2008 року, за час перебування в шлюбі з відповідачем, ними за спільні кошти на ім`я відповідача придбано, зокрема автомобіль «Suzuki Jimmy», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 96 200,00 грн, що на момент купівлі еквівалентно 16618,29 доларів США.

Згоди про добровільний поділ майна подружжя між нею та відповідачем не досягнуто, відповідач володіє та користується автомобілем самостійно, спільне володіння та користування ним є неможливим, оскільки він є неподільною річчю.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що автомобіль «Suzuki Jimmy», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , є його особистою приватною власністю, придбаний виключно за його кошти, які він отримав 27 серпня 2008 року в борг у ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. У порядку поділу майна виділено ОСОБА_2 автомобіль «Suzuki Jimmy», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля у розмірі 71 386,12 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У зустрічномупозові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання автомобіля особистою приватною власністю відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості первісного позову, оскільки поділ майна відбувається в рівних долях за вартістю майна набутого під час шлюбу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2017 року апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року в частині задоволення первісного позову скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 частково. У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини автомобіля «Suzuki Jimmy», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини автомобіля «Suzuki Jimmy», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В іншій частині позову відмовлено. У частині відмови у зустрічному позові рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Часткове задоволення первісного позову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що ОСОБА_2 не надавав згоду на виплату компенсації та не вносив зазначеної компенсації на депозитний рахунок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2017 року, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

12 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою й витребувано справу.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з розпорядженням від 12 червня 2019 року № 679/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що вона не просила позбавити права власності ОСОБА_2 у спільному майні, а навпаки відмовилася від своєї частки і просила за неї грошову компенсацію. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме статтю 71 СК України, оскільки послався на те, що відповідач не надавав згоди на грошову компенсацію. Однак ця компенсація призначена була не йому.

Доводи інших учасників справи

Заперечень на касаційну скаргу від інших учасників не надходило.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки касаційна скарга мотивована лише неправильним застосуванням норм права в частині відмови у стягненні грошової компенсації, справа переглядається судом касаційної інстанції в частині вирішення первісного позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 грудня 2006 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Від іншого шлюбу ОСОБА_1 має неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

За час спільного подружнього життя сторони придбали легковий автомобіль «Suzuki Jimny» 2008 року випуску, червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім'я ОСОБА_2

Ринкова вартість автомобіля відповідно до висновку № 8747 експерного автотоварознавчого дослідження від 07 лютого 2017 року, проведеного Незалежним інститутом судових експертиз, становить 142 772,24 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснються у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України (частина третя статті 370 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

При цьому згода інших співвласників на виплату співвласнику, який бажає отримати компенсацію вартості його частки, не є обов`язковою, проте судам під час вирішення справ зазначеної категорії необхідно з`ясувати, чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які мають (не мають) змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

З урахуванням закріплених у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити таке: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що ОСОБА_2 не надано згоди на виплату компенсації та не було внесено зазначеної компенсації на депозитний рахунок суду, оскільки за системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України у поєднанні з положеннями статті 364 ЦК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно.

Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову ОСОБА_1 та виділення ОСОБА_2 майна та стягнення на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного майна.

Верховний Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей, що виплата ОСОБА_1 компенсації за 1/2 частини спільного автомобіля подружжя становитиме надмірний тягар для ОСОБА_2 .

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права у зв`язку з чим помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення первісного позову- скасуванню, а рішення суду першої інстанції в цій частині - залишенню в силі.

Відповідно до підпункту в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на задоволення касаційної скарги, судовий збір, сплачений відповідачем за перегляд справи у суді касаційної інстанції, підлягає компенсації за рахунок позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 серпня 2017 року в частині вирішення первісного позову скасувати, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року в цій частині залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 427 (одна тисяча чотириста двадцять сім) грн 72 коп судового збору, сплаченого за розгляд справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко