Номер провадження: 22-ц/813/5816/19
Номер справи місцевого суду: 497/1213/18
Головуючий у першій інстанції Кодінцева С. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 497/1213/18

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач Державне підприємство «Дослідне господарство ім. О.В. Суворова» ННЦ «Інституту виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова» Національної академії аграрних наук України,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - керівник підприємства Русанжик Іван Георгійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство ім. О.В. Суворова» ННЦ «Інституту виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова» Національної академії аграрних наук України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - керівник підприємства Русанжик Іван Георгійович, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та виплат за лікарняними листами, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Кодінцевої С.В. о 15 годині 56 хвилині 11 квітня 2019 року, повний текст рішення складено 21 квітня 2019 року,

встановив:

У липні 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з остаточно уточненим у жовтні 2018 р. вищезазначеним позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати причину його звільнення з роботи незаконною та поновити його на роботі на посаді економіста в ДП «Дослідне господарство ім. О.В. Суворова» ННЦ «Інституту виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова» Національної академії аграрних наук України; 2) стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі - 30 415,36 грн.; 3) стягнути з відповідача на його користь не сплачені суми за лікарняними листами за квітень та травень 2018 року; 4) стягнути з відповідача на його користь матеріальну компенсацію за несвоєчасну виплату сум за лікарняними листами в сумі - 24 555,52 грн.; 5) стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральну шкоду в розмірі - 100 000 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що його звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства. Фактично прогулу не було. Він дійсно затримався вранці на півгодини, так як підвернув ногу, та після надання йому його рідним братом допомоги він пішов на роботу і весь час був на робочому місці. Протягом дня періодично виходив до вбиральні де перев`язував ногу, яка дуже боліла. Інспектор з кадрів 04.06.2018 року його попереджувала про звільнення 07.06.2018 року, у зв`язку з тим, що він не пройшов випробувальний термін. Тому, знаючи про це і прийшовши на роботу, він подав інспектору з кадрів заяву про видачу документів згідно переліку, які потрібні були б йому для подальших судових позовів.

На робочому місці його бачили працівники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інші. Після отримання заробітної плати в розмірі - 562,88 грн. він зрозумів, що це не повний розрахунок при звільненні. Після 15:00 години дня у присутності головного економіста ОСОБА_2 , інспектор з кадрів намагалася вручити йому накази про продовження випробувального терміну його роботи, вимагала від нього надання пояснень про відсутність на робочому місці. Однак, він відмовився будь-що підписувати та отримувати, побоюючись, що всі ці дії будуть спрямовані проти нього, і саме так рекомендував йому діяти ОСОБА_2 ..

Наступного дня - 08.06.2018 року він потрапив до травматологічного відділення Болградської ЦРЛ. 18.06.2018 року, після виходу на роботу після лікарняного, інспектор з кадрів вручила йому трудову книжку та наказ про звільнення за прогул.

Вважає, що як при прийнятті його на роботу, та і при звільненні було грубо порушено трудове законодавство. Розрахунок при звільненні здійснено не вірно, та неповно.

Вищевказаними незаконним діями йому спричинено моральну шкоду, відшкодування якої оцінює у розмірі - 100 000 грн. (Т. 1 а. с. 1 4, 150 - 152).

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 11 квітня 2019 року у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що твердження ОСОБА_1 . спростовуються не тільки дослідженими письмовими доказами, а і показами свідків, які однозначно підтвердили його відсутність на робочому місці 07.06.2018 року з 08:30 години до 14:00 години. За наслідками досліджених доказів судом встановлено, що дійсно позивач був відсутній без поважних причин на робочому місці 07.06.2018 року з 08:30 години до 14:00 години, а тому така відсутність підпадає під ознаки прогулу.

Вимоги позивача, що з ним не проведено повного розрахунку при звільненні, не виплачено кошти по лікарняним спростовуються дослідженими доказами: 1) довідкою господарства від 03.08.2018 року про заробітну плату позивача за період з листопада 2017 року по червень 2018 року (Т. 1, а. с. 76); 2) розрахунковим листом за червень 2018 року, де зазначено суму до виплати, всього - 2 964.62 грн. (Т. 1, а. с. 77), з яких суму в розмірі 562,88 грн. позивач підтвердив, що отримав - 07.06.2018 року. Не виплаченою залишилась сума - 2 701,46 грн.; 3) відомістю на виплату готівки № 247 за червень 2018 року, де є особистий підпис позивача про отримання коштів в розмірі - 2 701,46 грн. 18.06.2018 року (Т. 1, а. с. 120); 4) довідкою пенсійного фонду України про «Індивідуальні відомості про застраховану особу» на ім`я ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 . 1, а. с. 78 - 79); 5) нараховані кошти господарством по лікарняним позивача (Т. 1 а. с. 124, 126, 128, 130) співвідносяться з інформацією Фонду соціального страхування Болградського району Одеської області (Т. 1, а. с. 155 - 156); 6) відомістю на виплату готівки № 311 за червень 2018 року в розмірі - 263,16 грн. з відміткою не виплачено (Т. 1, а. с. 121) та відомістю на виплату готівки № 264 за травень 2018 року в розмірі - 2 421,48 грн. також з відміткою не виплачено (Т. 1, а. с. 122), так як це є суми коштів нараховані за лікарняними листами, які були переведені на господарство значно пізніше Фондом соціального страхування Болградського району Одеської області в розмірі - 2 684,64 грн. (Т. 1, а. с. 165). Господарство надсилало листи позивачу про можливість отримання цих коштів в касі підприємства (Т. 1, а. с. 135), що також підтвердив позивач у судовому засіданні. Дані кошти в розмірі - 2 684,64 грн. (263,16 грн. + 2 421,48 грн.) були переведені поштовим переказом на ім`я позивача та отримані ним 15.10.2018 року - 17.10.2018 року (Т. 1, а. с. 159).

Таким чином, позивач отримав усі кошти, які нараховані йому були при звільненні, в тому числі і по лікарняним листам.

Під час розгляду справи судом не встановлено будь-яких винних дій відповідача відносно позивача, а також обставин порушення його законних прав роботодавцем, тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди (Т. 2, а. с. 19 25 зворотна сторона).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення вищевказаного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на порушення процедури його звільнення з посади економіста ДП «Дослідне господарство ім. О.В. Суворова» ННЦ «Інституту виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова» Національної академії аграрних наук України та на письмові докази що, як на його думку, підтверджують вказані порушення.

Апелянт у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. Від нього до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Представник ДП «Дослідне господарство ім. О.В. Суворова» ННЦ «Інституту виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова»- адвокат Цоєва В.В. у судовому засіданні вважала необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилалась на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, безпідставність доводів апеляційної скарги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Причини неявки не повідомили, заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, враховуючи заяву позивача про розгляд справи за його відсутності,колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників справи, які в судове засідання не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 36, 40, 139, 147, 147-1, 148, 149 КЗпП України) та процесуального (ст. ст. 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до наказу № 377 від 17.11.2017 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду економіста ДП «Дослідне господарство ім. О.В. Суворова» ННЦ «Інституту виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова» Національної академії аграрних наук України зі строком випробування шість місяців (Т. 1, а. с. 7).

В трудову книжку позивача АХ НОМЕР_1 НОМЕР_2 було внесено відповідний запис (Т. 1, а. с. 53 - 54).

17 листопада 2017 року позивача під підпис було ознайомлено з посадовою інструкцією економіста, затвердженою директором ДП «Дослідне господарство ім. О.В. Суворова» ННЦ «Інституту виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова» Національної академії аграрних наук України (Т. 1, а. с. 131 - 133).

11.04.2018 року відповідно до наказу № 49 у зв`язку з виробничою необхідністю у ДП «Дослідне господарство ім. О.В. Суворова» ННЦ «Інституту виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова» Національної академії аграрних наук України встановлено розпорядок дня (Т. 1, а. с. 134).

Копія зазначеного наказу була розміщена на дошці «Об`яв та наказів» ДП «Дослідне господарство ім. О.В. Суворова» ННЦ «Інституту виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова» Національної академії аграрних наук України (Т. 1, а. с. 106).

Наказом № 50 від 13.04.2018 року економісту ДП «Дослідне господарство ім. О.В. Суворова» ННЦ «Інституту виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова» Національної академії аграрних наук України ОСОБА_1 винесено догану, у зв`язку з невиконанням покладених на нього трудових обов`язків (Т. 1, а. с. 139).

Наказом директора господарства № 50 від 13.04.2018 року ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання покладених на нього обов`язків (Т. 1, а. с. 139), попередньо було запропоновано позивачу подати письмове пояснення (Т. 1, а. с. 138), і яке позивачем було подано з посиланням на відсутність часу на виконання завдання (Т. 1, а. с. 140).

04.06.2018 року ОСОБА_1 було винесено попередження про звільнення 07.06.2018 року у зв`язку з неналежним виконанням службових обов`язків та на підставі ст. 28 КЗпП України. Від отримання вказаного повідомлення і підпису позивач відмовився, про що інспектором по кадрам ОСОБА_5 було здійснено відповідну відмітку на цьому повідомленні (Т. 1, а. с. 10).

Між сторонами виникли правовідносини щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

За правилами, передбаченими п. 4 ч. 1 ст. 36, п. 4 ст. 40 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Стаття 147 КЗпП України визначає, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно зі ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом може бути визнано відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і понад три годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогулом без поважних причин вважають залишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такии? договір укладено на невизначении? строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковии? трудовии? договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку и?ого направили після закінчення відповідного закладу освіти, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, черговоі? відпустки тощо.

Не можна вважати прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він перебуває на підприємстві. Якщо працівник не вии?шов за межі підприємства, и?ого не можна звільнити за прогул. До такого працівника за потреби застосовують інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу.

Вказану правову позицію щодо поняття «прогул», у розумінні чинного законодавства, висловлено Верховним Судом у постанові від 16.08.2018 р. у справі № 461/4469/16-ц (провадження № 61-4015св18).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що він 07.06.2018 р. спізнився на роботу на півгодини. Між тим, в апеляційній скарзі апелянт вказує на невідповідність часу його відсутності на роботі 07.06.2018 р. у розумінні письмових доказів, які містяться в матеріалах справи. Апелянт зазначає що згідно доповідної записки він був відсутній на роботі 07.06.2018 р. з 08:30 год по 13:00 (тобто 3 год. 30 хв.), згідно відгуку відповідача та пояснень третьої особи він був відсутній на роботі 07.06.2018 р. з 08:30 год по 14:00 (тобто 4 год. 30 хв.), згідно вимоги пояснити причини відсутності позивача на роботі останній був відсутній на роботі упродовж дня 07.06.2018 р., з табелю обліку робочого часу вбачається відсутність ОСОБА_1 на роботі 5 год. 30 хв. з його робочого часу.

Вказані доводи щодо невідповідності наведеного часу його відсутності на роботі є такими, що не мають юридичного наслідку, а саме задоволення апеляційної скарги або позовних вимог, оскільки саме вказані письмові докази є підтвердженням факту вчинення позивачем прогулу.

Доказів щодо вказаного спізнення позивачем на роботу на 30 хвилин або про те, що часова тривалість вказаного спізнення є меншим ніж 3 години та менше матеріали справи не містять.

Отже, безпідставним та такими, що спростовані матеріалами справи є твердження апеляційної скарги про те, що позивач 07.06.2018 р. спізнився на роботу на півгодини.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15.

Судом було встановлено, що позивачу листом від 07.06.2018 року за № 123 письмово було запропоновано подати пояснення причин відсутності його на роботі 06.07.2018 року (Т. 1, а. с. 12).

Позивач стверджує, що такі пояснення ним були надані інспектору по кадрам, проте жодного доказу суду першої та апеляційної інстанцій щодо цих пояснень надано не було.

За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач мав намір і пропонував позивачу надати письмове пояснення з приводу причин відсутності на робочому місці 07.06.2018 року, втім позивач скористався своїм правом на власний розсуд і такого пояснення не надав, а суду не довів, що він писав таке пояснення.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо законності звільнення позивача з вказаної займаної ним посади.

З урахуванням вищевказаного, доводи апелянта щодо незаконності відмови у задоволенні його позовних вимог на увагу суду не заслуговують за вищевказаного обґрунтування.

Доводи апеляційної скарги більшою мірою зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та не мають наслідків щодо задоволення апеляційної скарги, а отже на увагу суду не заслуговують.

За таких обставин, доводи та вимоги апеляційної скарги є недоведеними, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , а також для прийняття доводів останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 11 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя: А.П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе