Провадження № 22-ц/812/1616/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 479/470/19 за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 липня 2019 року ухваленого під головуванням судді Медведєвої Н.А. в приміщенні того ж суду по справі за позовом

Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»

до

ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний Банк (далі- АТ КБ) "Приватбанк" звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 18 травня 2015 року відповідач надав позивачу анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, яка одночасно із Умовами та правилами надання банківських послуг (далі Умови) та Тарифами є кредитним договором. Згідно заяви відповідачці банком надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 500 грн. Пунктами 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов передбачено, що Клієнт дає свою згоду на встановлення кредитного ліміту за рішенням Банку, підписання даного договору є згодою позичальника щодо прийняття розміру кредитного ліміту, встановленого Банком.

Позивач виконав свої зобов`язання за договором. Відповідачка умови кредитного договору не виконувала, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 26 березня 2019 року становить 18755 грн. 97 грн.

Враховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із ОСОБА_1 18755 грн. 97 коп.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, Банк просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено принцип рівності перед законом і судом, змагальності сторін та диспозитивності, оскільки не прийняв до уваги те, що відповідачка не приймала участі у розгляді справи та не заперечувала щодо нарахованої їй суми кредитної заборгованості, не спростувавши таким чином відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання, а також, що вона була ознайомлена з іншими Умовами та Тарифами.

Також, що суд безпідставно не прийняв до уваги, що позичальник особистим підписом в заяві підтвердив погодження на застосування Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифами, уклавши таким чином договір приєднання. Процедура укладення такого договору не передбачає підпису Умов та тарифів.

Апелянт на підтвердження своєї правової позиції посилався на постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі № 441/569/17, від 07 березня 2018 року по справі № 755/18246/15ц, від 06 лютого 2018 року по справі 755/2720/16-ц.

В апеляційній скарзі також зазначено, що банківська виписка по кредитному рахунку, надана банком суду, як первинний документ є належним доказом укладення між сторонами договору, який складається не лише з заяви позичальник, а і з Умов та Тарифів.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачкою не надано.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи 18 травня 2015 року відповідачка ОСОБА_1 звернулась до АТ "Приватбанк" із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та погодилась, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає договір про надання банківських послуг (а.с. 6).

Звертаючись до суду з позовною заявою, до вказаної анкети заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 7-22).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 26 березня 2019 року становить 18755 грн. 97 коп. і складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту 851,55грн, нарахованої пені за прострочене зобов`язання 13435 грн. 09 коп., пені за несвоєчасне виконання умов договору 3100 грн., а також 500 грн. - штрафу (фіксована частина), та 869 грн. 33 коп. - штрафу (процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається із змісту наданих позивачем Умов та Тарифів, вони не містять будь-яких реквізитів банку, а саме дати їх складання, затвердження, реєстраційних даних тощо, а являють собою лише електронну версію певного тексту з відповідною назвою. Так, вказані Умови та Тарифи містять в собі декілька різних за своїм змістом різновидів умов надання кредиту, мають значний об`єм тексту, в зв`язку з чим не є в повній мірі зрозумілими та доступними, не мають ознак формуляра чи документа стандартної форми, як то встановлено ст. 634 ЦК України. До того ж на вказаних документах відсутній підпис позичальника, відповідчки у справі ОСОБА_1 .

За такого вказані обставини унеможливлюють ідентифікацію зазначених документів, як частини кредитного договору укладеного з відповідачкою, через що норми які містяться у вказаних документах не породжують для відповідачки будь-яких прав та обов`язків. Отже, районний суд вірно виходив з того, що договір, укладений між сторонами не є договором приєднання в розумінні положень ст. 634 ЦК України, а посилання позивача на положення Умов та тарифів є необґрунтованим.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Із змісту підписаної сторонами анкети-заяви вбачається, що в ній не зазначено розміру процентної ставки, однак і не вказано, що позика є безпроцентною. Тому відповідно до наведених правових норм, проценти виплачуються щомісяця на рівні облікової ставки Національного банку України та виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Із наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за простроченим тілом кредиту станом на 26 березня 2019 року дорівнює 851 грн. 55 коп. Також вбачається, що Банком щомісячно нараховувались відсотки та здійснювалося їх списання за рахунок сплачених сум та за рахунок кредиту.

Вимоги про стягнення заборгованості по відсоткам, відповідно в розмірі встановленому законом, банком не заявлено, до того ж така заборгованість в розрахунку відсутня.

Також, з наданого позивачем розрахунку слідує, що за порушення зобов`язання Банком здійснено нарахування пені та штрафів.

Однак аналізуючи зміст анкети-заяви підписаної сторонами, встановлено, що її умови також не містять обов`язку позичальника щодо сплати як пені так і штрафів за порушення зобов`язання.

Посилання позивача на те, що порядок та умови нарахування пені і штрафів передбачено Умовами та Тарифами Банку, районний суд обґрунтовано відхилив. Оскільки з наведених вище підстав Умови та Тарифи Банку не можуть вважатись складовими кредитного договору укладеного між сторонами, оскільки дійсний договір не є договором приєднання, о оскільки надані позивачем Умови та Тарифи не містять особистого підпису позичальника, то в силу ст. 1055 ЦК України їх умови не можна вважати погодженими сторонами в установленому законом порядку.

Районний суд вірно керувався висновком викладеним Верховним Судом України від 11 березня 2015 року у справі провадження № 6-16цс15, від якого не відступив ВС та постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 .

За вказаних обставин, нараховані Банком пеня та штрафи не можуть бути стягнуті з відповідачки, як складові кредитної заборгованості, про що обґрунтовано зазначив суд.

В той же час, районний суд відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення нарахованої банком заборгованості по тілу кредиту, виходив з того, що така заборгованість відсутня через відсутність в заяві-анкеті умов нарахування такої заборгованості та фактичну сплату боргу в цій частині відповідачкою.

Проте з таким не можна погодитись.

Так, відсутність в заяві-анкеті умов нарахування заборгованості за тілом кредиту не позбавляє Банк права на вимогу щодо його повернення.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Вимоги частини другої статті 530 ЦК України встановили, що строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Так, ОСОБА_1 фактично отримала та використала кредитні кошти. В розмірі нарахованому Банком з урахуванням його права на отримання відсотків в розмірі облікової ставки встановленої Національним Банком України, вказані кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернула. За такого відсутні підстави вважати, що коштами, які сплачувались позичальником, повністю погасили борг по тілу кредиту. В зв`язку з чим в цій частині права АТ КБ «ПриватБанк» слід вважати порушеними.

Суд же не звернув уваги на розрахунок Банку та відповідні списання сплачених коштів відбувалися не тільки на тіло кредиту, а ще й на нараховані відсотки. Аргументів щодо спростування правильності нарахування відсотків районний суд не навів. Тому висновок суду про повну сплату тіла кредиту відповідачкою не є переконливим.

За вказаних обставин, вимога АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення 18755 грн. 97 коп. кредитної заборгованості з відповідачки підлягає частковому задоволенню, оскільки з останньої слід стягнути 851 грн. 55 коп. нарахованого тіла кредиту.

Відповідно до положень п.3 ч. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи, що висновок суду щодо відсутності заборгованості відповідачки в повному розмірі, в тому числі і за тілом кредиту не відповідає встановленим обставинам справи, позовна заява банку підлягає частковому задоволенню, в зв`язку з чим оскаржуване рішення районного суду про відмову в задоволенні позову слід скасувати.

У даній справі необхідно ухвалити нове судове рішення, яким на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» з відповідачки ОСОБА_1 стягнути 851 грн. 55 коп. заборгованості за тілом кредиту отриманого на підставі анкети заяви від 18 травня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не навів заперечень щодо наданих Банком Умов та Тарифів, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки останній і не висловив згоди з ними.

Так, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, надавати пояснення, відповідно до положень ст.43 ЦПК України є правом відповідачки, як учасника справи. Натомість встановлення обставин, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами вони підтверджуються є обов`язком суду.

Зазначення в апеляційній скарзі про те, що укладений між сторонами договір - є договором приєднання, також підлягає відхиленню, оскільки вказаним обставинам районний суд надав вірне обґрунтування з яким погодилась і колегія суддів апеляційної інстанції, про що зазначено в мотивувальній частині даного рішення.

Апелянт на підтвердження своєї правової позиції посилався на постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі № 441/569/17, від 07 березня 2018 року по справі № 755/18246/15ц, від 06 лютого 2018 року по справі 755/2720/16-ц. Проте, таке посилання не є виправданим, оскільки на даний час з спірних правовідносин висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року, на яку йдеться посилання в даному рішенні.

В апеляційній скарзі також зазначено, що банківська виписка по кредитному рахунку, надана банком суду, як первинний документ є належним доказом укладення між сторонами договору, який складається не лише з заяви позичальника а і з Умов та Тарифів Банку.

Вказане твердження банку також підлягає відхиленню, оскільки виписка по кредитному рахунку відображає лише дійсний рух коштів по рахунку та не містить умов договору.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог.

Так з урахуванням того, що вимоги Банку задоволено частково, та при подачі позову і апеляційної скарги сплачено судовий збір, то він підлягає пропорційному відшкодуванню з ОСОБА_1 на користь позивача у розмірі 240 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 липня 2019 року скасувати, по справі ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 18 травня 2015 року у розмірі 851 грн. 55 коп. та 240 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 25 жовтня 2019 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова