Провадження № 2/641/973/2019 Справа № 645/6560/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Онупко М.Ю.,

за участю секретаря - Вовк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 у листопаді 2018 року звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсним укладений між відповідачами договір дарування серія та номер 996, виданий 10.06.2016 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коробовою І.Г. (далі - ПН ХМНО Коробова І.Г.).

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 10.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 15000 доларів США. Договір був укладений у письмовій формі у вигляді розписки, в якій було зазначено, що відповідач зобов`язується повернути гроші у повному обсязі та у строк до 10.04.2014 року. До 10.04.2014 року ОСОБА_2 жодних грошових коштів позивачу не повернув. Також протягом 2013-2016 років позивач неодноразово повідомляв відповідача у усній формі про наявність заборгованості, однак жодній дії щодо виконання зобов`язання зі сторони ОСОБА_2 вчинено не було.

Також зазначив, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.03.2017 року було задоволено вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 706032,75 грн., та судовий збір в розмірі 7010 грн. На початку 2016 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 10.06.2016 року відчужила майно, яке знаходиться у неї, а саме: квартиру за адресою по АДРЕСА_1 , а також Ѕ частину квартири за адресою: по АДРЕСА_2 . Таким чином, позивач для захисту прав та інтересів був вимушений звернутися до Фрунзенського районного суду м. Харкова, оскільки ОСОБА_2 не виконала належним чином свої зобов`язання за договором позики перед позивачем і з метою уникнення відповідальності уклала договір дарування серія та номер 996, виданий ПН ХМНО Коробовою І.Г. 10.06.2016 року з ОСОБА_3 , оскільки передбачала накладення стягнення на належне їй майно, у тому числі, але не виключно, на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_1 був вимушений звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року було відкрито провадженні у справі за вищевказаним позовом.

Постановою Харківського апеляційного суду від 23.01.2019 року ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року було скасовано та справу направлено до Комінтернівського районного суду м. Харкова за підсудністю.

Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 06.02.2019 року по вищевказаній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 01.04.2019 року по справі № 645/6560/18 закрито підготовче провадження, та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив

Представники позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, та посилаючись на обставини викладені у позові, просили їх задовольнити.

У наданому відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_4 зазначив, що на підставі того, що відповідач була обізнана про свою заборгованість і про відкриття провадження по справі про стягнення з неї заборгованості за договором позики умисно відчужила належне їй на праві власності майно з метою уникнення відповідальності.

Також пояснив, що представник ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву зазначає, що обдарована добросовісно володіє спірною квартирою і несе тягар утримання, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг. Сплата комунальних послуг ОСОБА_3 жодним чином не підтверджує факту добросовісності правочину і бажання настання реальних наслідків. Також акт про не проживання особи за місцем реєстрації не має доказового значення, оскільки факти не проживання ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 під сумнів не ставився.

Окрім того, представник позивача ОСОБА_4 зазначив, що укладений договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по своїй суті є фіктивним, оскільки ОСОБА_2 знала про розгляд справи судом, вчиняла активні дії щодо подачі клопотань про перенесення розгляду справи, апеляційної скарги, і передбачала настання для неї негативних наслідків у вигляді стягнення заборгованості у грошовому еквіваленті, а також накладення стягнення на належне їй майно, у тому числі, але не виключно і на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

До судового засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

У наданому до суду відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 зазначила, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , дійсність якого позивач ставить під сумнів, відповідає вимогам закону. На момент укладення договору дарування ОСОБА_2 мала необхідний обсяг прав для укладення вказаного правочину, а ОСОБА_3 дала згоду та прийняла у дар об`єкт нерухомості. Таким чином, у власність ОСОБА_3 перейшла квартира АДРЕСА_1 , і саме на виникнення у обдаровуваної права власності на квартиру і був спрямований договір. Право власності на спірну квартиру було набуто донькою позивача на підставі договорі довічного утримання з ОСОБА_6 від 24.06.2009 року, але насправді тягар утримання квартири після смерті її попереднього власника несла вона. З цього приводу у них з донькою виникали постійні суперечки і врешті на вимогу позивача донька погодилася укласти з нею договір дарування.

Про наявність заборгованості у ОСОБА_2 перед третіми особами позивач не була обізнана, тож приймаючи у дар квартиру мала на меті отримання її у власність. Договір посвідчений нотаріально, що свідчить про відсутність будь-яких зареєстрованих у встановленому законом порядку обтяжень на спірну квартиру на час його укладання.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечувала в повному обсязі та пояснила, що про розгляд справи Дзержинським районним судом м. Харкова їй не було відомо, а стало відомо безпосередньо перед зверненням з апеляційною скаргою на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова до апеляційного суду Харківської області.

Дарування належного їй об`єкту нерухомості взагалі не було пов`язано з розглядом вказаної справи, а було викликано тим, що квартира АДРЕСА_1 нею була отримана у власність на підставі договору довічного утримання з ОСОБА_6 Однак, догляд за вказаною особою фактично здійснювала її мати ОСОБА_3 так як вона на той період часу проживала в іншому місті і не могла виконувати умови договору, у зв`язку з чим нею і був укладений договір дарування на користь матері, яка весь час використовувала зазначене житло, утримувала його.

Також зазначила, що вже тривалий час проживає за межами м. Харкова, у зв`язку з чим не отримувала поштову кореспонденцію за адресою проживання і у зв`язку з чим тривалий час не була обізнана про розгляд справи за позовом ОСОБА_1 , який розглядався Дзержинським районним судом м. Харкова.

Відповідач ОСОБА_2 пояснила, що договір дарування з матір`ю був спрямований на реальне настання правових наслідків, мати прийняла майно в дар, використовує та утримує його.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 10.06.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передає безоплатно у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 приймає у дар однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 18,7 кв.м., загальною площею 30,1 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою І.Г., реєстровий № 996 від 10.06.2016 року (а.с. 160).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 64971400 від 03.08.2016 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с. 41).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.03.2017 року по справі № 638/5941/16-ц провадження № 2/638/1146/17 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 706032,75 грн., та суму судового збору в сумі 7010 грн. (а.с. 26).

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 13.07.2017 року ВП № 54293014, державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімовою Л.П. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 638/5941/16-ц виданого 01.06.2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 706032,75 грн., та суму судового збору в сумі 7010 грн. (а.с. 28-29).

Крім того, постановою про арешт майна від 13.07.2017 року ВП № 54293014, державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімовою Л.П. накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 (а.с. 30-31).

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 55680248 від 22.03.2016 року, станом на вказану дату, зазначено про заборону на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована Сьомою харківською державною нотаріальною конторою на підставі договору довічного утримання, р. № 4-1134, 24.06.2009 року (а.с. 43-44).

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання від 24.06.2009 року посвідчений державним нотаріусом Сьомої харківської державною нотаріальною конторою, за умовами якого ОСОБА_6 на умовах довічного утримання передала у власність ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 113).

Також згідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 114).

З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 1149 від 10.04.2018 року виданої дільницею № 23 КП «Жилкомсервіс» вбачається, що ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок відкрито на її ім`я (а.с. 119).

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14.

Таким чином, під час розгляду справи позивачем не надано належних та беззаперечних доказів того, що договір дарування укладений між відповідачами не направлений на реальне настання правових наслідків. Так відповідач ОСОБА_3 зареєстрована проживаючою у спірній квартирі, утримує вказану квартиру шляхом сплати за комунальні послуги, на її ім`я відкриті особові рахунки. Слід також відзначити, що будь-яких рішень суду чи відомостей щодо відкритих виконавчих проваджень про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу, які існували на момент укладення спірного договору дарування, на час розгляду справи сторонамидо суду надано не було.

Окрім того, на час укладення договору дарування не існувало будь-яких заборон відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на будинок у обдарованої виникає з дня державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, саме відповідачем ОСОБА_3 для досягнення правового результату було подано відповідні документи для реєстрації вказаного договору дарування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Таким чином, під час розгляду справи суд приходить до висновку, що відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачі вчинили оскаржуваний правочин лише для виду, без намагання досягти правового результату, а тому позовні вимоги позивача про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору дарування задоволенню не підлягають.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у своїй усталеній судовій практиці неодноразово зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до Харківського апеляційного суду через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони та учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_4 РНОКПП - НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_3 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_5 , РНОКПП - НОМЕР_4 .

Суддя: М. Ю. Онупко