ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №515/711/18

Апеляційне провадження № 22-ц/813/5069/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «Приватбанк»),

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 вересня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у складі судді Тимошенко С.В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 11 червня 2013 року та просив стягнути з відповідача на його користь кредитну заборгованість станом на 31 березня 2018 року в розмірі 84 494,89 грн., яка складається із заборгованості:

- за кредитом в сумі 4208,48 грн.;

- по процентам за користування кредитом в сумі 71 809,65 грн.;

- за комісією в сумі 3977 грн.;

- штрафу у розмірі 500 грн. (фіксована частина);

- штрафу у розмірі 3999,76 грн. (процента складова).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» надало відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6300 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач прийняв на себе зобов`язання по поверненню наданого кредиту і виплаті нарахованих відсотків у порядку, розмірі і терміни передбачені договором.

Однак неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 31березня 2018 року склала 84 494,89 грн. Оскільки відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання за кредитним договором, позивач, звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості.

Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 вересня 2018 року позов задоволено.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 11 червня 2013року у розмірі 84 494 грн. 89 коп. та судовий збір в сумі 1762 грн. (а.с.52-53).

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 01 березня 2019 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 26 вересня 2018 року залишена без задоволення ( а.с.76).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові із застосуванням строку позовної давності.

Зокрема, в апеляційної скарзі зазначив, що:

- про розгляд справи в суді 26 вересня 2018 року йому не було відомо, оскільки він у період з 01 липня 2018 року по 13 листопада 2018 року згідно візи перебував у Польщі на заробітках (а.с.68);

- не був належним чином сповіщений про час та дату розгляду справи, що не дало йому можливості подати заяву про застосування судом строку позовної давності до позовних вимог банку;

- не згоден з розрахунком заборгованості та з окремими нарахуваннями, які включені до основного боргу;

- згідно розрахунку заборгованості банк з 01 вересня 2014 року з 30% в односторонньому порядку збільшив процентну ставку до 34%, а з 01 квітня 2015 року збільшив до 43,20%, тому підвищення процентів в односторонньому порядку є незаконним;

- штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України (а.с.102-108).

Крім того, ОСОБА_1 надав до апеляційної скарги заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що сплив річний строк щодо стягнення по окремих видах платежу, а саме: по процентам за користування кредитом в сумі 71 809 грн.65 коп., комісії в сумі 3977 грн., штрафу у розміру 500 грн. (фіксована частина) та штрафу у розмірі 3999,76 грн. (процента складова), що є підставою для відмови у позові ( а.с 109-110).

У відзиву на апеляційну скаргу представник АТ КБ «Приватбанк» просить залишить апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін.

При цьому представник банку зазначила, що:

- строк дії картки позивача № НОМЕР_1 , встановлено до липня 2016 року( 31 липня 2016 року), тому строк позовної давності для стягнення всієї суми заборгованості за кредитом повинен відраховуватися саме від цієї дати. Банк звернувся з позовом у 2018 році, тобто в межах строку позовної давності, що відліковується від граничного строку дії картки, а отже строку дії кредитного договору;

- згідно виписку банку останнє погашення кредиту здійснено відповідачем 17 лютого 2015 року в сумі 200 грн. через термінал самообслуговування у м. Татарбунари, а не в розмірі 3 грн. у 2014 році , як вважає відповідач;

- відповідач добровільно проводив погашення у запропонованих Банком розмірах, щомісячно погашав суму, що складалася із суми погашення тіла кредиту та суми щомісячних процентів у розмірі 2,5% на місяць, що є прийняттям пропозиції у розумінні ст. 642 ЦК України, та свідчить проте, що відповідач знав про платність отриманого кредиту, погодився із розмірами такої оплати у 30% та 34,8% річних.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 84 494,89 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції керувався тим, що позовні вимоги Банку доведені й обґрунтовані, є наявні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором, що утворилася у зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_1 належним чином взятих за договором зобов`язань щодо своєчасного погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами, тому Банк має право заявляти вимоги про погашення такої заборгованості.

Колегія суддів повністю не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Судом встановлено, 11 червня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н, шляхом оформлення й підписання відповідної заяви, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 6300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки ( а.с. 7-8, 9-32).

11 червня 2013 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. В анкеті-заяві зазначено, що підписавши цю заяву ОСОБА_1 ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованими на сайті АТ КБ «Приватбанк» (www.privatbank/ua), Тарифами банку, які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування; зазначено, що ОСОБА_1 надано для ознайомлення вищевказані умови та правила у письмовому вигляді, ознайомлення засвідчено власним підписом заявника в заяві про приєднання. Згідно анкети-заяви ОСОБА_1 зобов`язався в подальшому самостійно знайомитися зі змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку на сайті (www.privatbank/ua).( а.с.7-8,9-32 )

11 червня 2013 року відповідач отримав картку за строком дії до останнього дня липня 2016 року ( а.с.88).

В результаті неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором, станом на 31 березня 2018року виникла заборгованість в розмірі 84 494,89 грн., яка складається з заборгованості:

- за кредитом в сумі 4208,48 грн.;

- процентам за користування кредитом в сумі 71809,65 грн.;

- комісії в сумі 3977,00 грн.;

- а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

3999,76грн. - штраф (процентна складова) а.с. 5-6.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч.1,2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1ст.1048 ЦК України ).

При цьому ч.2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( ст.1055 ЦК України).

Згідно із ч.1ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, ч.1,2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві позичальника від 11 червня 2013 року процентна ставка не зазначена (а.с. 7-8).

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11 червня 2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів в сумі 6300грн. взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви у розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, звернула увагу на вказані обставини та зазначила, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (11 червня 2013 року ) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10 травня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ОСОБА_1 і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

В постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети.

З огляду на викладене, отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Так, у ч.ч.1,3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з п. 22 ч.1ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, вказала, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч.2ст.11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

За таких обставин суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача на користь позивача проценти за користування кредитом в сумі 71 809,65 грн.; комісію в сумі 3977,00 грн.; а також штрафи - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3999,76грн. - штраф (процентна складова), відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині.

При цьому безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 11 червня 2013 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Тобто, є наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 4208,48 грн.

Згідно із ч.1ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно дост.625 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, банком таких вимог до позичальника не заявлено.

Оскільки апеляційним судом не встановлено належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг", витяг з яких доданий до позовної заяви, є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника, та брав на себе зобов`язання зі сплати процентів, комісії та пені, а також штрафів в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, тому колегія суддів приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту у розмірі 4208,48 грн., в іншій частині відмовити.

Наведене відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Доводи представника відповідача у скарзі про розгляд справи судом першої інстанції 26 вересня 2018 року за відсутності відповідача без належного сповіщення заслуговують на увагу з таких підстав.

В матеріалах справи відсутні відомості про належне, відповідно до вимог ст.ст.128,130 ЦПК України сповіщення відповідача у судове засідання на 26 вересня 2018 року.

За таких обставин, заочне рішення суду першої інстанції від 26 вересня 2018 рокупідлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно дост.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 вересня 2018 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ( ), заборгованість за кредитним договором б/н від 11 червня 2013 року станом на 31 березня 2018 рік в сумі 4208 ( чотири тисячі двісті вісім )грн.48 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий у м.Татарбунари Одеської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк ( ) судовий збір в розмірі 768(сімсот шістдесят вісім)грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков