Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 522/8388/15-ц

провадження № 61-23437св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Одеська міська рада

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради,

позивачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі за зустрічним позовом: Одеська міська рада, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Калараша А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., від 30 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року Одеська місцева прокуратура № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що заочним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю. 07 серпня 2014 року державним реєстратором, на підставі зазначеного рішення суду, внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 . Рішенням апеляційного суду Одеської області заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року скасоване, ухвалено рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову. Прокурор вказує, що відповідач самовільно, без законних на те підстав користується спірною квартирою, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Одеси. Посилаючись на положення статті 388 ЦК України, просив витребувати квартиру АДРЕСА_2 із незаконного володіння відповідача на користь Одеської міської ради та визначити порядок виконання рішення суду, вказавши, що воно є підставою для скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.

У вересні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права проживання та користування житловим приміщенням.

Зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_2 надавалася в користування родині чоловіка ОСОБА_4 . Ордер на вселення видавався матері чоловіка ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 у серпні 2003 року, а ОСОБА_2 у 2009 році вселилися у спірну квартиру до своєї подруги ОСОБА_4 на її прохання. Вказують, що постійно проживали у спірній квартирі однією сім`ю з ОСОБА_4 , вели спільне господарство, здійснювали догляд за нею, оскільки вона мала хворобливий стан здоров`я, сплачували комунальні послуги, купували ліки, продукти харчування, проводили ремонт, здійснили поховання ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, позивач ОСОБА_2 є інвалідом 1 групи та перебуває на обліку як особа, що потребує поліпшення житлових умов. Посилаючись на те, що протягом тривалого часу проживали у спірній квартирі, сплачували комунальні послуги, проводили ремонтні роботи, позивачі вважали, що набули право користування та проживання квартирою АДРЕСА_2 , просили визнати за ними право проживання та користування зазначеною квартирою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2015 року об`єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із позовом Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року в задоволенні позову Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право проживання та користування квартирою АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив із того, що рішення суду першої інстанції, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності на спірну квартиру, апеляційним судом скасовано з підстав порушення норм матеріального права, однак фактичні обставини справи встановлені правильно.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачі тривалий час проживають у спірній квартирі, сплачують комунальні послуги, проводять ремонт, чим довели своє право на проживання та користування квартирою.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено частково. Витребувано квартиру АДРЕСА_2 із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Частково задовольняючи позов Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна квартира вибула із власності Одеської міської ради поза її волею, на підставі судового рішення, яке у подальшому скасоване рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03 березня 2015 року. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визначення порядку виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що зазначене рішення та рішення апеляційного суду Одеської області від 03 березня 2015 року є підставою для внесення державним реєстратором відповідного запису до Державного реєстру щодо зміни права власності на спірне майно і додаткового посилання у резолютивній частині рішення національним законодавством не передбачено.

Відмовляючи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачі не отримували ордер на вселення у спірну квартиру, мають інше житло, вселені в квартиру тимчасово, тому самостійного права користування квартирою не набули.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд не надав оцінку зібраним доказам, зокрема, щодо вселення ОСОБА_4 у спірну квартиру. Крім того, вважають, що прокурор не має законних підстав для того, щоб звертатися до суду з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради.

Доводи особи, що подала відзив на касаційну скаргу

Одеська міська рада направила відзив на касаційну скаргу, просила рішення апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на положення статті 99 ЖК Української РСР, вказала, що позивачі не набули право користування спірною квартирою.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, зупинено виконання рішення апеляційного суду до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 07 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу Кривцовій Г. В.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Квартира АДРЕСА_2 є комунальною власністю Одеської міської ради та була надана в користування родині чоловіка ОСОБА_4 на підставі ордеру, який був виданий на ім`я матері чоловіка - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_5 її родина - син ОСОБА_7 та невістка ОСОБА_4 не використали своє право на безкоштовну приватизацію житла.

Відповідно до довідки-виписки з домової книги про склад сім`ї, у спірній квартирі проживали та прописані: ОСОБА_7 - чоловік ОСОБА_4 , та їх спільний син ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_8

Відомості про реєстрацію у спірній квартирі ОСОБА_4 відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

ОСОБА_1 07 серпня 2014 року, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року, зареєструвала право власності на спірну квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03 березня 2015 року, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру відмовлено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції відповідає.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Частиною другою статті 64 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно частини першої статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наймачем спірної квартири була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Членами сім`ї наймача були: син ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та онук ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Встановлено, що ОСОБА_4 - невістка ОСОБА_7 у відповідності до вимог частини першої статті 65 ЖК України у спірну квартиру не вселялася.

Право користування житлом, в яке вселяються піднаймач та тимчасові мешканці, є похідним від права на нього наймача та членів його сім`ї. Незалежно від часу проживання в ньому ці особи права власності чи самостійного права користування не набувають.

Спори, як правило, виникають у тих випадках, коли піднаймачі або тимчасові мешканці оспорюють тимчасовий характер проживання і посилаються на те, що набули статусу членів сім`ї наймача. У таких випадках важливе значення мають умови, при яких відбувалось вселення, з`ясування обставин, при яких укладався договір піднайму і здійснювалась реєстрація тимчасових мешканців, чи дотриманий порядок вселення члена сім`ї наймача за статтями 64, 65 ЖК.

Оскільки встановлено, що відповідачі проживали у квартирі за згодою ОСОБА_4 без укладення договору найму, то вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення статей 98, 99 ЖК Української РСР, які регулює відносини наймача та тимчасових жильців.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що позивачі за зустрічним позовом самостійного права на проживання у спірній квартирі не набули, незважаючи на тривале проживання в ній, сплату комунальних послуг, проведення ремонтних робіт, купівлю предметів побуту.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» власником квартири АДРЕСА_2 є Одеська міська рада.

Згідно статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. Відповідно до частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що спірна квартира вибула із володіння Одеської міської ради поза її волею на підставі судового рішення, яке було скасовано та яким порушено права позивача, тому позов в цій частині підлягав задоволенню. У свою чергу, відмовляючи у задоволенні позову в частині визначення порядку виконання судового рішення шляхом додаткового зазначення відомостей, що це рішення є підставою для внесення державним реєстратором відповідних записів до Державного реєстру, апеляційний суд правильно послався на вимоги частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, апеляційний суд належним чином виконав вимоги статті 212 ЦПК України 2004 року щодо оцінки доказів і дотримання вимог статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини у справі, обґрунтовано застосував положення статей 98, 99 ЖК Української РСР до правовідносин за зустрічним позовом та положення статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 388 ЦК України до правовідносин щодо витребування майна з чужого незаконного володіння.

Доводи касаційної скарги, що Одеська місцева прокуратура № 3 не має законних підстав для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради, не заслуговують на увагу, оскільки згідно висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №587/430/16-ц (провадження № 4-104цс19) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновком апеляційного суду щодо їх оцінки.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 09 червня 2017 року зупинено виконання оскаржуваного судового рішення до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець