н/п 2/490/1374/2019 Справа № 487/5566/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2019 року в місті Миколаєві

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А,

за участю секретаря Дудник Г.С.,

без участі представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, в якому просив з метою погашення заборгованості на користь ПАТ "УкрСиббанк" , що виникла внаслідок невиконання уморв кредимтного договру № 205-ф від 06 липня 2005 року по кредиту та процентам у розмірі 52627,86 доларів США та пені у розмірів 2708,27 грн, з яких 16249,22 долари США - заборгованість по кредиту, 36378,30 доларів США заборгованість по відсотках, 878,30 грн пеня за несвоєчасне погашення заброргованості за кредитом в строк з 25.07.2017 року по 25.07.2018 року , 1829,97 грн пеня за несмвоєчасне погашення заборгованості за процентами в строк з 25.07.2017 по 25.07.2018 року та 1762 грн судового збору - звернути стягнення на предмет іпотеки : чотирикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 106,9 кв.м., що належить ОСОБА_1 , встанововиши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог ЗУ "Про іпотеку" за початковою ціною 303153,00 грн..

Позивач посилається на те, що 03 лютого 2009 року між АКБ інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір , в забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за яким був укладений Договір іпотеки від 06 липня 2005 року, згідно з яким ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно - вищевказану квартиру .

Позивач вказує, що 20 жовтня 2011 року Центральним районним судом м. Миколаєва у справі №2-3327/2011 було задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» про стягнення з ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 в солідарному порядку заборгованості за кредитним договром № 205-ф від 06.07.2005 року заборгованості в розмірі 163268,79 гривень, яка складається з 128206,35 грн заборгованість по соновному та простроченому тілу кредита, 10766,46 грн заборгованості по відсоткам, 24295,98 грн пені.

Між тим, як вказує позивач, заборгованість досі не погашена.

З відповідід ГТУЮ у Миколаївській області від 25.05.2018 року стало відомоБанку, що державним реєстратором 18 травня 2018 року проведено без наявності законних підстав припинення обтження № 26221274 - іпотека - на вищевказану квартиру , яка є предметом іпотеки. З інформаційноїх довідки від 01.08.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Банку стало відомо, що іпотечна квартира відчужена та належить новому власнику ОСОБА_1 на підставі догвору купівлі-продажу від 22.05.2018 року , обтяження відсутні.

Оскільки відповідачка , яка придбала квартиру, яка перебуває в іпотеці у Банку, набула статус іпотекодавця і має всі його прав та обов`язки за іпотечним договром у тому обсязі і на тих же умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки , кредитні зобов`язання ОСОБА_2 досі не виконані, отже договір іпотеки не припинив свою дію.

Ухвалою судді Центрального районного суду м.миколаєва Гуденко О.А. від 12 жовтня 2018 року справу прийнято до првадження після передачі з Заводського районного суду м.Миколаєва.

21 червня 2019 року відповідачем надано відзив на позов, в якому вона провила про відмову у позові в повному обсязі. в обгрунтування своїх заперечень посилалася на те, що станом на час укладення нею договору купівлі-продажу жодних обтяжень на спірну квартиру в державних реєстрах не було , також позивачем не надано доказів того, що було дотримано вимоги законодавства і запис про обтяження предмету іпотеки взагалі було внесено іпотекодержателем до відповідних реєстрів. Також зазначила, що якщо навіть погодитися з тим, що до неї перешли всі обов`язки іпотекодавця, то лише в межах і на тих же умовах, які існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. Але позивачем невірно обрахований розмір заборгованоств за кредитним договором, адже відсоткі та інші платежі нараховані станом ан 27.06.2018 року, проте позивач вже скористався своїм правом на дострокове стягнення усієї заборгованості станом на 16.08.2010 року та фактично змінив в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання - про що свідчить рішення суду від 20.10.2011 року. Крім того, зазначила, що у позивача взагалі ваідсутні будь-які письмові докази того, що дійсно сума кредиту у валюті кредитування у доларах США була видана позичальнику ( оргигінал видаткового касового докумену тощо ) та ним отримана, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Також представником відповідача адвокатом Матвієнко І.Ю, подано заяву про застосування строку позовної давності. Свою заяву обгрунтовує тим, що не зважаючи на рішення суду від 20.10.20111 року та вимогу про дострокове повернення кредиту липня 2010 року про дострокове стягнення заборгованості з Позичальника, на строк дії кредитного договору (05.07.2012 року ), з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки Банк звернувся лише в 27.08.2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, якій закінчився на думку заявника через три роки після закінчення строку, наданого боржнику для дострокового виконання кредитних зобов`язань , тобто 27.07.2013 року .

Враховуючи пропуск строку позовної давності, закінчення строку дії Кредитного договору, а ЗУ "Про іпотеку" закріалює, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання - відповідачка , яка після набуття права власності на спірну квартиру набула статусу іпотекодавця в уже існуючому зобовязанні і така заміна не зумовила переривання перебігу строку позовної давності - просила відмовити у позові в звязку з пропуском строку позовнохї давності.

Представником позивача надані письмові пояснення на клопотання про застосування строку позовної давності. Зазначили, що в звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договру, Банк був змушений звернутися до суду , але і після набрання рішенням суду законноїх сили тривалий час рішення не виконується .В червні 2018 року Банку стало відомо про безпідставне зняття обтяження іпотеки у відповідних державних реєстрах, і як наслідок відчуження квартири , яка є предметом іпотеки, без згоди іпотекодержателя. До цього часу у Банку не було миожливості відстежити наявність прав власнсоті на епредмет іпотеки у позичальника, адже вільний доступ до державних реєстрів прав власнсоті був обмежений до 01.01.2016 року.

Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила про задоволення позову з викладених підстав.

Представник Відповідачки надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність , просив відмовити у у задоволенні позову , посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності.

Третя особа в судове засідання не зявилася, повідомлялася судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Вивчивши заяви представників сторін з процесуальних питань, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступні обставини.

Між АКБ інноваційний Банком «УкрСиббанк" , правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк». та ОСОБА_2 , 06 липня 2009 року було укладено Кредитний договір № 205-ф , до якого в подальшому вносилися зміни згідно з додатковими угодами № 1 03.02.2009 року

Згідно з вказаним Кредитним договором позивач зобов`язався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 35 000 доларів США строком до 05 липня 2012 року грудня 2009 року.

Судом також встановлено, що з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки від 06.07.2005, зареєстровано у нотаріальному реєстрі за № 571 , за умовами якого ОСОБА_2, передала в іпотеку банку чотирикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 106,9 кв.м., вартість предмета іпотеки за домовленістю сторін 303 153 грн. Згідно п. 1.2.2 зобовязання по поверненню отриманого кредиту повинні бути виконані до 05.07.2012 року, а згідно п. 6.1. договру іпотеки - він діє з моменту нотаріального посвідчення і до повного виконання зобовязань , що забезпечені іпотекою за цим Договором.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна - протягом липня - серпня 2005 року в зазначені режстри приватним нотаріусом були внесені відповідні записи про обтяження вказної квартири за зазначеним договром іпотеки , накладено заборону на нерухоме майно.

Встановлено, що в порушення умов Кредитного договору Позичальник взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором не виконував, графіку погашення заборгованості за кредитом не дотримувався, у зв`язку з чим Позивач 30 серпня 2010 року звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення усієї заборгованості, і рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 20 жовтня 2011 року позовні вимоги Банку були задоволені та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму заборгованості за кредитним договром від 06.07.2005 року заборгованість в розмірі 163268,79 гривень, яка складається з 128206,35 грн заборгованість по соновному та простроченому тілу кредита, 10766,46 грн заборгованості по відсоткам, 24295,98 грн пені.

Як вбачається з матеріалів справи, Банком на адресу позичальника та фінансового поручителя направлено вимогу про те, що термін достровокового повернення кредиту настав -12 липня 2010 року.

Згідно відповіді ГТУЮ у Миколаївській області від 25.06.2018 року Банку повідомлено, що за наслідками службової первірки встановлено, що 18.05.2018 року державним реєстратором Баштанського районного відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Іскяндаровою А.Ф, проведено державну реєстрацію припинення обтяження № 26221274 - іпотека, квартира в АДРЕСА_1 , іпотекодавець ОСОБА_2., іпотекодержатель АКІБ "Укрсиббанк" та погашено запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек № 3852294. Також під час службової перевірки встановлено, що державна реєстрація проведена по документам, оригіналів та сканкопій яких не існує, а також на підставі рішення суду, яке Центральним районним судом м.Миколаєва не ухвалювалося взагалі.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу № 1844 від 22.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Поліщук Л.В., право власності на вказану квартиру зареєстрвоано за ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки визначені у статті 38 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин, ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним способом відновлення прав кредитора є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Встановлено, що рішення Центрального районного суду міста Миколаєва № 487/55641/18-ц від 14 березня 2018 року, на підставі якого були зняті заборони на відчуження предмету іпотеки, не ухвалювалось, а згідно з відомостями Центрального районного суду м.Миколаєва цим судом цивільна справа за таким номером в суді не зареєстрована взагалі.

Разом з тим, у разі відсутності чинного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі рішення суду, яке не існує. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок судів узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

За такого , суд погоджується з твердженнями позивача стосовно того, що дійсно договір іпотеки залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек і тому, незважаючи на перехід права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, іпотека є дійсною для ОСОБА_1 як набувача відповідного нерухомого майна.

Відповідно до застереження, викладеного в Розділі 5 договору іпотеки, та пункті 4.6 - звернення стягнення по застереженню про задволення вимог Іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 та ЗУ "Про іпотеку " ст. 36. За п.п. 41.1- 4.2 Договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі : рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення позовних вимог Іпотекодержателя , в тому числі у разі неналежного виконання або невиконання зобовязань за основним кредитним договром , а аткож у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених Договором іпотеки. .

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Підстави та спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки визначені у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК Українисплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16.

Як зазначено вище, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.10.2011 року позовні вимоги Банку до Позичальника, чиї зобов`язання були забезпечені іпотекою, про стягнення заборгованості за кредитним договором № 205-ф від 06 липня 2005 року. При цьому вказаним рішенням встановлено, що позивачем в липні 2010 року була вручена вимога позичальнику про дострокове виконання усіх зобов`язань за договором.

Таким чином, ще з 2010 року , пред`явивши вимогу в липні 2010 року, строк виконання зобов`язання змінено, і позивач набув право на задоволення своїх вимог до позичальника, заборгованість якого була визначена судовим рішенням, за рахунок квартири переданої ОСОБА_2 в іпотеку Банку.

Разом з тим, позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише в серпні 2018 року, тобто через вісім років після виникнення такого права.

Згідно з частинами 3-5 статті 267 КПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивачем не зазначено жодних поважних причин пропуску ним позовної давності за заявленими вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З урахуванням зміни строку основного зобов`язання Банк був зобов`язаний подати до суду позов у строк щонайбільше до липня 2015 року ( час закінчення строку дії основного зобовязання) , а щонаймеше - до липня 2013 року, коли було змінено строк виконання основного зобов`язання до 04 квітня 2013 року, натомість звернувся до суду з позовом лише у серпні 2018 року, тобто поза межами позовної давності.

Посилання ПАТ «УкрСиббанк» на те, що про зняття заборони на відчуження предмети іпотеки на підставі неіснуючого рішення суду іпотекодателю стало відомо лише в червні 2018 року, не є підставою вважати, що строк позовної давності до звернення стягнення на предмет іпотеки Банком не пропущено - адже, до всього іншого, позивачем не надано доказів того, що рішення суду перебувало на виконанні - тобто не надано доказів того, що весь цей період стягувачем (або державним виконавцем) вживалися заходи чи проводилися певні дії щодо стягнення боргу з позичальника ( або позичальником проводилися певні дії, які б свідчили про визнання ним боргу чи часткову його сплату) .

У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду.

Відтак, суд не має підстав для задоволення позову враховуючи очевидний пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16.

Судові витрати позивачеві згідно ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. Щодо судових витрат, які поніс відповідач, то жодних доказів на підтвердження сплати цих витрат (правничу допомогу тощо) відповідач суду не надав і на подання таких в подальшому не посилався, що виключає можливість розгляду судом питання про їх відшкодування відповідачеві у разі відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 31 жовтня 2019 року.

Суддя Гуденко О.А.