У х в а л а

Іменем України

08 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 442/2470/13-ц

провадження № 61-15497ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Ільницької Ольги Ігорівни, заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк», ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Ільницької О. І. (далі - державний виконавець Дрогобицького міськрайонного ВДВС Головного ТУЮ у Львівській області), заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк», ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2014 року стягнуто з неї та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 2007 року у розмірі 172 275 грн 15 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат. На виконання зазначеного судового рішення Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області видано виконавчий лист.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 14 серпня 2015 року відмовлено у поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі № 442/2470/13-ц за заявою ПАТ КБ «Правекс-Банк».

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 02 лютого 2016 року закрито провадження у справі № 442/2470/13-ц за заявою ПАТ КБ «Правекс-Банк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у цій справі, у зв`язку із постановленням ухвали Дрогобицького міськрайонного суду від 14 серпня 2015 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не отримувала поштову кореспонденцію, 21 вересня 2017 року вона звернулася до Дрогобицького міськрайонного ВДВС Головного ТУЮ у Львівській області, де їй стало відомо про винесення старшим державним виконавцем Ільницькою О. І. постанови від 15 травня 2017 року щодо відкриття виконавчого провадження про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором. Копію цієї постанови ОСОБА_1 отримала у Дрогобицькому міськрайонному ВДВС Головного ТУЮ у Львівській області 21 вересня 2017 року.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 фактично стало відомо про відкриття виконавчого провадження 21 вересня 2017 року, причини не отримання поштової кореспонденції їй не відомі та не залежали від її волевиявлення, тому просила визнати пропущений строк на оскарження указаної постанови про відкриття виконавчого провадження поважним та таким, що підлягає поновленню.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Поновлено пропущений строк на оскарження постанови старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного ВДВС Головного ТУЮ у Львівській області Ільницької О. І. Визнано дії старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного ВДВС Дрогобицького МУЮ Головного ТУЮ у Львівській області Ільницької О. І. протиправними, постанову від 15 травня 2017 року про відкриття виконавчого провадження скасовано.

Постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» задоволено. Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року скасовано. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні скарги про визнання протиправними дій державного виконавця Дрогобицького міськрайонного ВДВС Головного ТУЮ у Львівській області Ільницької О. І. щодо винесення постанови від 15 травня 2017 року про відкриття виконавчого провадження.

19 серпня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судове рішення скасувати, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, до касаційної скарги ОСОБА_1 додана заява про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки повний текст постанови суду апеляційної інстанції вона отримала 09 вересня 2019 року, надавши, при цьому, відповідні докази.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження судового рішення заявником пропущено з поважних причин, вважаю за можливе його поновити.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Із оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною першою статті 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їхні права чи свободи.

Положеннями частини другої, третьої статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2014 року солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 2007 року у розмірі 172 275 грн 15 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

На виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2014 року тим же судом видані виконавчі листи від 28 квітня 2014 року відносно боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зі строком їх пред`явлення, з урахуванням Закону України «Про виконавче провадження», до 25 квітня 2017 року.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Поновлено пропущений строк на оскарження постанови старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного ВДВС Головного ТУЮ у Львівській області Ільницької О. І. Визнано постанову старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного ВДВС Дрогобицького МУЮ Головного ТУЮ у Львівській області Ільницької О. І. від 15 травня 2017 року про відкриття виконавчого провадження протиправною та скасовано.

Обґрунтовуючи тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 15 травня 2017 року, тому у діях державного виконавця встановлено порушення в частині прийняття до виконання виконавчого документа, строк пред`явлення якого пропущений.

Постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року скасовано, мотивуючи тим, що судом першої інстанції не повністю досліджені обставини справи, а саме, оскільки згідно з ухвалою Апеляційним судом Львівської області від 16 серпня 2016 року ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 серпня 2015 року скасовано та постановлено нову ухвалу про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчих листів № 442/2470/13-ц, строк їх пред`явлення до виконання закінчується 16 серпня 2017 року.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного ВДВС Головного ТУЮ у Львівській області Ільницької О. І. були правомірними, оскільки виконавче провадження відкрито в межах строку встановленого для його виконання.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією із загальних засад правосуддя є обов`язковість виконання судових рішень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання. У статті 11 зазначеного Закону визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У зв`язку із цим на нього покладається обов`язок здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Що стосується доводів касаційної скарги щодо відступлення права вимоги від ПАТ КБ «Правекс-Банк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 26 травня 2017 року, суд апеляційної інстанції надав аргументовані доводи та правильно визначив, що тлумачення частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора у зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК); б) дарування (частина друга статті 718 ЦК); в) факторингу (глава 73 ЦК).

Згідно з частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступництва усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Крім того, заміна сторони у справі правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.

Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Постановлене судове рішення, їх зміст і мотивування, а також доводи касаційної скарги, які по суті стосуються лише переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, свідчать про відсутність підстав вважати, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено.

Так як правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарженняпостанови Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року.

У відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Ільницької Ольги Ігорівни, заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк», ОСОБА_2 , за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович