Провадження № 2/761/5784/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Позднякову В.С.,

за участю представника позивача: Кравцова В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2019 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 138 724,93 грн., що складається з: 28 374,00 грн. - три проценти річних, 110 350,93 грн. - інфляційні втрати.

Вимоги обгрунтовані тим, що після звільнення позивача з військової служби йому була призначена пенсія за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Як зазначає позивач, в період з червня 2016 року по лютий 2018 року позивачу не в повному обсязі виплачувалось пенсійне забезпечення.

В зв`язку з цим позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва та його рішенням від 15.05.2019 року були визнані протиправними дії відповідача щодо виплати позивачу пенсії в обмеженому розмірі з червня 2016 року до серпня 2017 року та зобов`язано відповідача виплатити позивачу різницю між нарахованою і фактично виплаченою пенсією. Крім того, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2019 року дії відповідача щодо виплати позивачу пенсії в обмеженому розмірі з вересня 2017 року до лютого 2018 року визнано протиправними та зобов`язано відповідача виплатити позивачу різницю між нарахованою і фактично виплаченою пенсією.

Посилаючись на положення ч.2 ст.625 ЦК України та враховуючи, що між сторонами на підставі вказаного рішення виникли грошові зобов`язання, позивач просить стягнути з відповідача нараховані три проценти річних та інфляційні, які нараховані щомісячно на різницю між пенсією, яка має бути виплачена на підставі рішення суду та фактично виплаченою.

Позивач також посилається на постанову Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

02.09.2019 року до суду надійшов відзив на заявлені вимоги в яких представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що стаття 625 ЦК України не застосовується до правовідносин виплати пенсії.

А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, врахувавши відзив відповідача, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.05.2019 року (щодо частини позовних вимог) (справа №826/3564/18) визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо виплати ОСОБА_1 пенсії в обмеженому розмірі за червень 2016р. - серпень 2018р. та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 різницю між нарахованою і фактично виплаченою пенсією за червень 2016р. - серпень 2017р. без обмеження максимального розміру пенсії.

Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2018 року визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо виплати ОСОБА_1 пенсії в обмеженому розмірі за вересень 2017р. - лютий 2018р.; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 різницю між нарахованою і фактично виплаченою пенсією за версень 2017р. - лютий 2018р. без обмеження максимального розміру пенсії у сумі 126023,86 грн. (сто двадцять шість тисяч двадцять три гривні 86 копійок); зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві з 01.03.2018 виплачувати ОСОБА_1 пенсію без обмеження її максимального розміру.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2018 року скасоване та постановлено нове яким позов ОСОБА_1 задоволено частково та визнано дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо виплати ОСОБА_1 пенсії в обмеженому розмірі за вересень 2017р. - лютий 2018р. протиправними та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 різницю між нарахованою і фактично виплаченою пенсією за вересень 2017р. - лютий 2018р. без обмеження максимального розміру пенсії.

Як встановлено рішеннями, ОСОБА_1 з 2000 року була призначена пенсія за вислугою років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

З червня 2016 року до позивача застосовано обмеження граничного розміру пенсії, встановлене ст. 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи".

Згідно з копією розрахунку пенсії за вислугу років від 01.06.2016 року по пенсійній справі ФА 128566, призначеної (обчисленої) з 01.10.2011 року, підсумок пенсії позивача (з надбавками) становить 32491,95 грн., однак з урахуванням встановленого максимального розміру пенсії розмір пенсії, що виплачується позивачу, становить 10740 грн.

Згідно з копією розрахунку пенсії за вислугу років від 01.01.2018 року підсумок пенсії позивача (з надбавками) становить 32698,03 грн., однак з урахуванням встановленого максимального розміру пенсії розмір пенсії, що виплачується позивачу, становить 13730 грн.

Згідно з копією довідки ГУ ПФУ в м. Києві від 15.02.2018 №14/1683 сума пенсії позивача за період червень 2016р. - грудень 2017р. склала 204060 грн., у т.ч.: за червень-листопад 2016р. - 10268,50 грн. щомісячно; за грудень 2016р.-лютий 2017р. - 10279,86 грн. щомісячно; за березень 2017р. - 14949,42 грн.; за квітень-грудень 2017р. - 10740 грн. щомісячно.

Згідно з копією виписки по картковому рахунку позивача за період 01.12.2017 року по 28.02.2018 року йому виплачено пенсію за січень, лютий 2018р. по 13730 грн. щомісячно.

Вказані обставини встановлені рішенням суду, а тому у відповідності до положень ч.6 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Звертаючись до суду з позов позивач посилався на положення ч.2 ст.625 ЦК України, як на підставу стягнення інфляційних та трьох процентів річних, так як у відповідача виникло грошове зобов`язанням, оскільки відповідач мав сплатити різницю між нарахованою та фактично виплаченою пенсією та послався на позицію Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Суд не може погодитись із зазначеним позивачем та вважає, що підстави для задоволення позову відсутні на підставі наступного.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Проте як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли на підставі положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Згідно із ст.1-1 вказаного Закону, законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно з положеннями статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, пенсія є одним із видів соціального забезпечення.

Діючим законодавством не передбачено поширення на правовідносини які склалися між сторонами положень ЦК України.

Крім того, згідно з положеннями статті 64 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» призначені військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей пенсії підвищуються відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Таким чином під час виплати різниці між фактично виплаченою пенсією та нарахованою на підставі рішення адміністративного суду, позивач має право на отримання виплаченої пенсії з врахуванням підвищення відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення грошових коштів не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд -

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення грошових коштів- відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 25 жовтня 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула