Ухвала

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 638/9743/18

провадження № 61-18147ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю. Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Фармастандарт - біолік»,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року у складі судді Семіряд І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року у складі суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фармастандарт - біолік» (далі - ПАТ «Фармастандарт - біолік») про визнання права власності на частку у квартирі.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 28 листопада 1993 року вона та ОСОБА_3 отримали приватизаційне свідоцтво на квартиру. У приватизації приймали участь вона та ОСОБА_3 , за яким вона доглядала у зв`язку з його похилим віком. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Заповіту він не залишив, спадкоємців за законом в нього також немає.

У травні 2018 року вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 , але їй відмовлено у вчинені нотаріальних дій. Вважає, що вона набула право власності на 1/2 частини квартири за набувальною давністю, оскільки весь час проживала у спірній квартирі, іншого житла не має, вчасно сплачувала комунальні платежі, дбала про майно.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року, у якій просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності вказаних судових рішень.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 листопада 1993 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 9040 , виданим 04 червня 1996 року.

ОСОБА_4 уклала шлюб, після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про одруження від 27 грудня 2000 року серія НОМЕР_2 (видане повторно).

Статтею 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Встановивши, що позивач була обізнана про те, що власником 1/2 частини спірної квартири, на яку вона просила визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 , суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що володіння позивачем 1/2 частинами спірної квартири не можна вважати добросовісним, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги про те, що 1/2 частини спірної квартири не має власника, тоді як колишній власник ОСОБА_3 помер у 1996 року, тобто 23 роки тому, є необґрунтованими, оскільки при вирішенні спорів про визнання права власності за набувальною давністю має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права.

Отже, оскаржувані судові рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Таким чином, оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою, що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фармстандарт - біолік» про визнання права власності на частку у квартирі відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик