Справа № 415/5248/15-ц
Провадження № 22-ц/810/363/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, жовтня місяця, 16-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Карташова О.Ю., Єрмакова Ю.В., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулися до Лисичанського міського суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23.07.2008 року між АТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 1204/0708/45-021, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти для споживчих потреб у розмірі 18 000 дол. США з розрахунку 11,90% річних за користування кредитом, починаючи з дня надання кредиту і до 23.07.20208 року включно. 25.05.2012 року між АКБ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельтабанк» було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, АКТ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» замінює АКБ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АКБ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимог до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість АКБ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір поруки № 1204/0708/45-021-Р-1 від 23.07.2008 року, згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 1204/0708/45-021 від 23.07.2008 року. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 21.07.2015 року має заборгованість 438815, 32 грн. На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ «Дельта Банк». Позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1204/0708/45-021 від 23.07.2008 року у розмірі 438 815, 32 грн., яка складається з наступного: тіло кредиту - 354 849, 55 грн.; відсотки - 62 028, 39 грн.; пеня - 20 634, 53 грн.; сумі за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу та по відсотках відповідно, - 255, 36 грн. та 1047, 48 грн. Вирішити питання по судовим витратам.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» було задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1204/0708/45/021 від 23.07.2008 року у розмірі 256 728, 85 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. Суд відмовив ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року було оскаржено у апеляційному порядку із винесенням апеляційною інстанцією нового судового рішення, яке було оскаржено у касаційному порядку. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року рішення апеляційного суду Луганської області від 23.05.2017 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, при цьому Верховним судом у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові було зазначено про те, що у разі пред`явлення вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов`язання (чи частини зобов`язання) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, судова колегія приходить до наступних висновків.

Так, статтею ст. 367 ЦПК України є передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Статтями 263, 264 ЦПК України є визначеним про те, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 12,81 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 417 ЦПК України є передбачено, що "вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи."

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 23.07.2008 року між АТ Сведбанк та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 1204/0708/45/021, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти для споживчих цілей у розмірі 18 000 дол. США з розрахунку 11, 90 % річних за користування кредитом, починаючи з дня надання кредиту і до 23.07.2028 року. 25.05.2012 року між АКБ ТАС-Комерцбанк , правонаступником якого є ПАТ Сведбанк та ПАТ Дельта Банк було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги відповідно до якого АТ Дельта Банк набуло статусу нового кредитора. Судом встановлено, що в забезпечення виконання позичальником зобов`язань між кредитором ПАТ Сведбанк та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки №1204/0708/45-021-Р-1 від 23.07.2008 року відповідно до якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за належне виконання зобов`язань, що виникають з указаного кредитного договору. Суд першої інстанції, встановивши, що до поручителя до липня 2015 року не було заявлено вимоги, прийшов до висновку, що заявлені вимоги позивача до поручителя не підлягають задоволенню, оскільки в силу ч.4 ст.559 ЦК України порука припинилася. Задовольняючи частково вимоги банку до відповідача ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що позивач здійснив розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 21.07.2015 року, згідно якого заборгованість за кредитним договором складає - 438 815, 32 грн., з яких пеня 20 634, 53 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу та відсотках, відповідно - 255, 36 грн. та 1047, 48 грн. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що розрахунок відповідача не містить детальної інформації щодо всіх складових боргу як відсотків так і пені із зазначенням періоду та кількості днів, позивач не довів наявність заборгованості у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із певним порушенням норм матеріального та процесуального права. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням. Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц.

Звернення банку до суду із позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором було мотивовано наявним фактом виникнення прострочки у погашенні боргу, при цьому банком було надано бухгалтерську довідку про наявність на дату звернення у позичальника простроченої заборгованості по тілу кредиту та відсотках, наведена інформація про це не була спростована боржником, наявність підстав для звернення до суду із позовною заявою про стягнення боргу є підтвердженою, як є підтвердженою і інформація про наявну заборгованість за кредитним договором підтверджується бухгалтерськими банківськими документами, які відповідачем не були спростовані. Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1ст. 598 ЦК України). За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, воно припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). З наявних у справі розрахунків заборгованості за кредитним договором вбачається що прострочки позичальником допускалися ще з 2012-2013 років (в розділі сума заборгованості прострочена) а починаючи з квітня 2014 року позичальником припинилося внесення коштів на погашення заборгованості за кредитним договором. Надані позивачем розрахунки заборгованості з розширеним відображенням внесених коштів на погашення кредиту, здійснених нарахувань свідчать на користь тверджень позивача про допущення прострочки відповідачем ОСОБА_1 у виконанні своїх зобов`язань за кредитним договором. У позовній заяві банком було заявлено вимоги, що ґрунтуються на розрахунку заборгованості станом на 21.07.2015 року (а.с.19 т.1), заявлено ці вимоги у гривневому еквіваленті розміру заборгованості. ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті і за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Згідно ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом. Банк заявив до стягнення суму грошового зобов`язання в національній валюті, що відповідає вимогам ст. 533 ЦК України та змісту договірних положень. Визначення гривневого еквіваленту заявленої суми за офіційним курсом НБУ на день проведення розрахунку - 21.07.2015р. є правильним. Надані неодноразово банком, у тому числі і у апеляційну інстанцію фінансово- бухгалтерські документи на підтвердження наявності заборгованості за кредитом містять у собі неспростовану та достатньо повну інформацію щодо наявної заборгованості. Надані відповідачем та його представником квитанції на підтвердження здійснених періодичних платежей (а.с.12-45 т.2) надані позивачем докази наявності заборгованості не спростовують, суми проплат узгоджуються із наданими банком відображеннями руху коштів та розрахунками нарахованої заборгованості. Ні відповідачем, ні його представником не було надано суду альтернативного розрахунку заборгованості. Між тим, факт укладення договору між АТ Сведбанк та відповідачем не заперечується сторонами, згідно із умовами договору банк надав позичальнику кредитні кошти для споживчих цілей у розмірі 18 000 дол. США з розрахунку 11, 90 % річних за користування кредитом, починаючи з дня надання кредиту і до 23.07.2028 року. В забезпечення виконання позичальником зобов`язань було укладено договір поруки №1204/0708/45-021-Р-1 від 23.07.2008 року. 25.05.2012 року між АКБ ТАС-Комерцбанк , правонаступником якого є ПАТ Сведбанк та ПАТ Дельта Банк було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги відповідно до якого ПАТ Сведбанк передає ПАТ Дельта Банк права вимоги за кредитними договорами (т.1 а.с. 5-13). Згідно витягу з додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (т.1а.с.18) позивачу передано вимогу за кредитним договором №1204/0708/45-021, фактичний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 25.05.2012 року у валюті складав - 16 806, 41 дол. США ( т.1 а.с.18). Відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка згідно із розрахунком, що є наданий позивачем та підтверджується іншими, наданими у подальшому розрахунками станом на 21.07.2015 року склала 438 815, 32 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 358 849, 55 грн., заборгованість за відсотками -62 028, 39 грн., пеня - 20 634, 53 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 255, 35 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по вдсотках -1 047, 48 грн. ( т.1 а.с. 19). Пунктом 1.3 кредитного договору №1204/0708/45/021 передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11, 90 % річних за весь строк фактичного користування. Відповідно до п.3.1.1 вказаного кредитного договору, починаючи з 10.09.2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п.3.2 цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (Ануїтетний платіж) у сумі 196, 94 доларів США до 10(десятого) числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Пунктом 8.1. кредитного договору передбачено, що за порушення сплати Ануїтетних платежів за вказаним договором позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення в тому числі день погашення простроченої заборгованості. Відповідно до п.2 договору поруки №1204/0708/45-021-Р-1 від 23.07.2008 року поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов`язання. Відповідно до п.10 вказаного договору поруки сторони встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором є повне виконання позивальником або поручителем своїх обов`язків Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Однак, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заявлених вимог позивача до поручителя не взяв до уваги, що за умовами кредитного договору боржник ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 23 липня 2028 року року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами). Тобто, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року за № 6-223цс16, постанові від 19 жовтня 2016 року № 1265цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для судів. Як вбачається з п.3.1.1 та п. 3.1.3. кредитного договору, позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, починаючи з 10.09.2008 року шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 196, 94 доларів США 10 числа кожного місяця шляхом направлення коштів на рахунок банку через касу банку або шляхом безготівкового перерахування щомісяця у чітко встановлений термін здійсненняґ платежів. Відповідно до пункту 4 договору поруки відповідальність поручителя наступає у випадку невиконання (неналежного виконання) боржником зобов`язання за кредитним договором. В судовому засіданні встановлено, що останній платіж був здійснений 10 лютого 2014 року, а наступний термін платежу за договором був визначений 10 березня 2014 року (включно), який він не здійснив, а тому згідно з підпунктом 3.3 кредитного договору з 11 березня 2014року несплачена заборгованість вважається простроченною. На це звернув увагу і Верховний суд у постанові по цій справі (а.с. 53 т.3). Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого договором поруки строку для пред`явлення вимог до поручителя. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. ПАТ Дельта Банк звернулося до суду з позовом 20 серпня 2015 року. Позивачем заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором розрахована станом на 21.07.2015 року. Зазначене свідчить про те, що позивачем вимоги до поручителя ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, яка виникла до 20.02.2015 року за кредитним договором №1204/0708/45-021 пред`явлені поза межами встановленого строку, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України. Таким чином, оскільки позивач протягом шести місяців від дня настання строку виконання частини основного зобовязання за тілом кредиту за кредитним договором не пред`явив вимоги до поручителя, тому поруку за кредитним договором в частині щомісячних платежів за період з 10.03.2014 року по 10.02.2015 року слід вважати припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. Разом з тим, правовідносини поруки за договором поруки не можна вважати припиненими в частині заборгованості за тілом кредиту, яка виникла за період з 10.02.2015 року 21.07.2015 року, оскільки стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником зобо`вязань за вказаний вище період до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання зобов`язання за кредитним договором. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором станом на 10.02.2015 року становить 15 634, 17 доларів США, що згідно курсу НБУ на 21.07.2015 року склала - 344 420, 77 грн. Як вбачається із матеріалів справи заборгованість за відсотками за вказаним кредитним договором, що виникла за період з 10.02.2015 року по 21.07.2015 року становить 970, 54 доларів США, що згідно курсу НБУ на 21.07.2015 року складає - 21 381, 00 грн. За таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів солідарно кредитної заборгованості підлягають задоволенню частково із суми, яка складається із тіла кредиту в сумі - 344 420, 77 грн. та відсотків у сумі -21 381, 00 грн. Разом із тим, з відповідача ОСОБА_4 підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, яка виникла у період з 10.02.2014 року по 10.02.2015 року, що складає - 10 428, 79 грн. та заборгованість за процентами у вказаний період, що складає - 40 647, 39 грн. Крім цього, колегія суддів вразовує що поза увагою суду першої інстанції залишилися положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048, 1050 ЦК України, які підлягають застосуванню у разі прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, а тому підлягає стягненню на користь позивача і сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу та по відсотках, відповідно -255, 36 грн. та 1047, 48 грн. Щодо сплати неустойки, то ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до Указу в.о. Президента України, Голови Верховної Ради України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України на території України розпочато проведення антитерористичної операції. Частиною другою статті 1 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Частиною першою цієї статті визначено, що період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 12 Закону України Про боротьбу з тероризмом встановлено, що для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Наказом від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів його проведення визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення: Донецька i Луганська області з 07 квітня 2014 року; Харківська область із 07 квітня до 14 вересня 2014 року. Районами проведення антитерористичної операції є вся Донецька i Луганська області з 07 квітня 2014 року до закінчення терміну її проведення. Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції Кабінету Міністрів України доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період із 14 квітня 2014 року до її закінчення. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якого, м. Лисичанськ включено до вказаного переліку.

Дію цього розпорядження зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079 Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053, а також затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція , відповідно до якого м. Лисичанськ також включено до вказаного переліку. Статтею 2 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період із 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - невідповідність висновків суду обставинам справи, а відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1204/0708/45-021 від 23.07.2008 року з 20.02.2015 року в сумі 365 801, 77 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1204/0708/45-021 від 23.07.2008 року з 10.02.2014 року по 10.02.2015 року в сумі 52 379, 02 грн.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду першої інстанції позивача відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір (в редакції чинній на час звернення до суду з позовною заявою) було звільнено від сплати судового збору, тому з відповідачів підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 574,36 грн. з кожного. З ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 143,18 грн., з ОСОБА_2 1 675, 34 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1204/0708/45-021 від 23.07.2008 року з 20.02.2015 року в сумі 365 801, 77 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1204/0708/45-021 від 23.07.2008 року з 10.02.2014 року по 10.02.2015 року в сумі 52 379, 02 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 574, 36 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 2 143, 18 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 1 675, 34 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді