Справа № 134/923/19
Провадження № 22-ц/801/2138/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 рокуСправа № 134/923/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Зарічанський В. Г. в приміщені суду в смт. Крижопіль,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23 січня 2009 року відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач в порушення зазначених Умов та правил надання банківських послуг зобов`язання за вказаним договором не виконав.

Станом на 30 квітня 2019 року прострочена заборгованість склала 44133,06 грн., з яких: 3398,73 гривень заборгованість за кредитом; 36898,92 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 1495,74 гривень заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 гривень штраф (фіксована частина); 2089,67 гривень штраф (процентна складова).

Виходячи з наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути заборгованість в сумі 44133,06 грн..

Заочним рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 3398 гривень 73 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 147 гривень 92 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, тому наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми заборгованості за кредитом в розмірі 3398,73 грн.

У той же час, в іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк»подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що на підтвердження наявності підстав для стягнення заборгованості за відсотками та неустойки позивач надав заяву-анкету, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». З довідки видно, що сторони визначили розмір базової ставки у розмірі 2,5 % на місяць (дана інформація міститься також й у заяві-анкеті, розмір відсоткової ставки на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування 3,75 % на місяць; розмір, порядок та строк погашення кредиту (щомісячні обов`язкові платежі); підстави, розмір та порядок нарахування неустойки пені й штрафів. Тому позивач має законні підстави для нарахування та стягнення відсотків та неустойки. У зв`язку з чим, посилання на правову позицію сформульовану Великою Палатою ВС в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 не правомірне. Відмолюючи у стягненні процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції допустив порушення вимог статті 1046 та 1048 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не повністю відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

23 січня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого остання отримала кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 30 квітня 2019 року складає 44133,06 грн. і складається із: заборгованості за кредитом 3398,73 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом 36898,92 грн, заборгованості за пенею та комісією 1495,74 грн, а також 250 грн - штраф (фіксована частина), та 2089,67 грн. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, тому наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми заборгованості за кредитом в розмірі 3398,73 грн.

У той же час, в іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Перевіряючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині. колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості про процентам, пені та штрафу (фіксована частина) з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

У справі встановлено, що 25 січня 2009 року ОСОБА_1 приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку, які разом із заявою складають кредитний договір, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі аргументи про те, що місцевим судом необґрунтовано відмовлено в стягненні заборгованості про процентам є безпідставними.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем проценти нараховувалися на базу до якої було включено не лише тіло кредиту, а й нараховані проценти та неустойку (пеню), що суперечить частині другій статті 550 ЦК України, згідно якої проценти на неустойку не нараховуються.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, зроблено висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 23 січня 2009 року процентна ставка за кредитом становить 2,5 % на місяць на залишок заборгованості; в разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш як на 12 днів у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 250 гривень і 5 % від суми позову /а. с. 7/.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23 січня 2009 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 23 січня 2009 року відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, який не відповідає статті 1056-1 ЦК України.

Зокрема, відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобов`язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд.

Зокрема, відповідно до п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений частиною четвертою шостою статті 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Сама по собі вказівка в Умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі 347/1910/15-ц.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено розмір заборгованості по процентам.

Позивачем не надано суду розрахунку заборгованості з врахуванням процентної ставки, яка відповідала умовам договору, оскільки доказів належного повідомлення відповідача про збільшення процентної ставки позивачем не надано, а проценти нараховувалися також на пеню, що суперечить частині другій статі 550 ЦК України.

Відтак доводи банку про те, що відповідач не спростував наданий ним розрахунок заборгованості, не дають підстав вважати, що такий розрахунок відповідав вимогам законодавства та умовам укладеного між сторонами договору (Постанова Верховного Суду від 27 грудня 2018 року, справа № 275/253/16-ц).

Разом з тим, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Установлено, що в анкеті-заяві від 23 січня 2009 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені і сплату комісії.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме вищевказаний Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що зазначені документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені і комісії, та, зокрема саме у передбачених у цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

У зв`язку з наведеним вимоги банку про стягнення пені і комісії є необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції погоджується також з висновками місцевого суду про те, що вимога про стягнення штрафу (фіксована складова) є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 250 грн. не відповідає суті і змісту частини другої статті 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов`язання.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача штрафу (процентна складова) за кредитним договором від 23 січня 2009 року враховуючи його погодження сторонами в анкеті-заяві від 23 січня 2019 року, а тому заочне рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовної вимог про стягнення штрафу (процента складова) за кредитним договором та розподілу судових витрат слід скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення штрафу (процента складова) за кредитним договором підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» штрафу (процентна складова) за кредитним договором в сумі 169,94 грн (розрахунок 3398,73 (задоволена частина позовних вимог) х 5 % = 169,94).

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в сумі 155,41 грн /розрахунок 1921 х 8,09 % = 155,41/ за подання позовної заяви та в сумі 233,11 грн. /розрахунок 2881,50 х 8,09 % = 233,11/ за подання апеляційної скарги.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задовольнити частково.

Заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу (процентна складова) за кредитним договором та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафу (процентна складова) за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» штраф (процентна складова) за кредитним договором від 23 січня 2009 року станом на 30 квітня 2019 року в сумі 169 (сто шістдесят дев`ять) гривень 94 копійки.

В іншій частині позовних вимог про стягнення штрафу (процентна складова) за кредитним договором відмовити.

Заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2019 року в іншій частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 155,41 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 233,11 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис В. П. Рибчинський

Підпис Т. О. Денишенко

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2019 року.