Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 397/310/17

провадження № 61-21752 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

представник відповідача - Бистров Сергій Анатолійович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року у складі судді Мирошниченка Д. В. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. м., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання правочинів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 17 липня 2007 року між нею та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», були укладені кредитні договори про надання кредиту: за кредитним договором № KGLWG101580014 (для придбання житла у кредит) - у розмірі 60 600 грн та за кредитним договором № KGLWG201580014 (кредит на початковий внесок) - у розмірі 15 150 грн, зі сплатою відсотків за кредитними договорами 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та строком повернення не пізніше 16 липня 2027 року.

У забезпечення виконання кредитного договору № KGLWG101580014 від 17 липня 2007 року (для придбання житла у кредит) між нею та банком був укладений іпотечний договір від 17 липня 2007 року, за яким вона передала в іпотеку банку належний їй на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2007 року житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2012 року іпотечний договір від 17 липня 2007 року визнано частково недійсним в частині зроблених у ньому дописок та виправлень.

Зазначала, що укладені між нею та банком кредитні договори не відповідають вимогам пункту 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктам 3.1., 3.2., 3.3., 3.4., 3.6. постанови № 168 Національного банку України, оскільки в них відсутні відомості про детальний розпис загальної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, переліку і вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб - страхові платежі, послуги нотаріуса, тощо, не визначено порядку обчислення процентних доходів відповідно до обраного банком методу, а також переліку, розміру та бази розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту; договори не містять графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості супутніх послуг, інших фінзобов`язань за кожним платіжним періодом. Графік взагалі не підписано сторонами; в договорі не зазначено сукупної вартості кредиту в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу у вигляді реальної процентної ставки; відсутні відомості про вид і предмет кожної супутньої послуги та обґрунтування їх вартості.

Вважала, що умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг. Також вважала несправедливими умови кредитного договору щодо порядку нарахування відсотків, так як не було проведено переддоговірної роботи із позивачем.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними з моменту укладення: кредитний договір № KGLWG101580014 від 17 липня 2007 року, укладений між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк»; кредитний договір № KGLWG201580014 від 17 липня 2007 року, укладений між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк»; іпотечний договір від 17 липня 2007 року, укладений між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Котляренко Ю. І., зареєстрований в реєстрі за № 803.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції визнав позов обґрунтованим, встановив наявність правових підстав для визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсними. Разом з тим, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування спливу якої заявлено відповідачем. Суд виходив з того, що оспорювані договори укладено 17 липня 2007 року і саме з цього моменту у позивача виникло право визнання їх недійсними. Останнім днем, коли позивач мала право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, було 17 липня 2010 року. Разом з тим, позивач звернулася з позовом лише 06 березня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вказав про те, що між сторонами 17 липня 2007 року були укладені договори про надання кредиту: за кредитним договором № KGLWG101580014 (для придбання житла у кредит) - у розмірі 60 600 грн та за кредитним договором № KGLWG201580014 (кредит на початковий внесок) - у розмірі 15 150 грн, зі сплатою відсотків за кредитними договорами 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та строком повернення не пізніше 16 липня 2027 року. У забезпечення виконання кредитного договору № KGLWG101580014 від 17 липня 2007 року (для придбання житла у кредит) між нею та банком був укладений іпотечний договір від 17 липня 2007 року, за яким вона передала в іпотеку банку належний їй на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2007 року житловий будинок АДРЕСА_1 . Суд виходив з того, що звернувшись до суду з позовом у березні 2017 року, позивач пропустила позовну давність, у межах якої могла звернутись до суду з вимогою про визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсними.

Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем пред`явлено обґрунтований позов після спливу позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 серпня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 397/310/17 із Олександрівського районного суду Кіровоградської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про порушення нею строку позовної давності . Зазначає, що про порушення своїх прав вона дізналась у грудні 2015 року, коли отримала заяву банку про зменшення розміру позовних вимог від 30 листопада 2015 року з розрахунком заборгованості та письмовими поясненнями позивача від 30 листопада 2015 року щодо розподілу коштів за кредитними договорами у іншій цивільній справі № 397/348/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Олександрівський районний сектор УДМС в Кіровоградській області, служба у справах дітей Олександрівської райдержадміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації. Тому вважала, що звернувшись до суду з позовом у березні 2017 року у справі, що переглядається, не пропустила загальний строк позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 17 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KGLWG101580014 (для придбання житла у кредит), згідно якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредитні кошти в розмірі 60 600 грн зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк з 17липня 2007 року по 16 липня 2027 року (а.с. 16-21).

Відповідно до пункту 7.1 зазначеного договору, позичальнику надаються кредитні кошти на задоволення споживчих потреб (а.с. 20).

Пунктами 2.2.1.-2.2.4., 7.1. цього договору передбачено, що позичальник зобов`язаний: використати кредит на цілі, зазначені в пункті 7.1. даного договору, сплатити відсотки за користування кредитом та винагороду банку, погашати кредит в період з 17 по 22 число кожного місяця, тобто щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 978,12 грн для погашення заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (а.с. 16, 20).

Також 17 липня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № KGLWG201580014 (кредит на початковий внесок), згідно якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредитні кошти в розмірі 15 150 грн зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк з 17 липня 2007 року по 16липня 2027 року (а.с. 22-26).

Умовами цього договору передбачено, що позичальник зобов`язаний: використати кредит на цілі, зазначені в п. 7.1. даного договору, сплатити відсотки за користування кредитом та винагороду банку, погашати кредит в період з 17 по 22 число кожного місяця, тобто щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти у сумі 244,53 грн для погашення заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (а.с. 22, 26).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № KGLWG101580014, 17 липня 2007 року між банком (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець), укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 , належний на праві власності ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 липня 2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 780 (а.с. 27).

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2012 року визнано недійсним іпотечний договір від 17 липня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 804, у частині внесених змін у пункт 2 договору: дописка номеру договору WG № 101580014, виправлення суми кредиту з 60 тис. грн на 75 750 грн, виправлення розміру щомісячного платежу з 978,12 грн на 1 222,65 грн (а.с. 32-35).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Відповідно до статтей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У справі, яка переглядається, позивач звернулася до суду з позовними вимогами про визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсними.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України 2004 року, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки,мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на момент укладення кредитних договорів ОСОБА_1 не була надана повна і об`єктивна інформація, яка є необхідною для здійснення нею свідомого вибору кредитної послуги, щодо сукупної вартості кредиту, пропоновані схеми кредитування, їх недоліки та переваги, обрану банком схему кредитування тощо, що призвело до укладення споживачем кредитних договорів на невигідних для неї умовах, тому дійшов висновку, що формування волі позичальника щодо укладення спірних правочинів відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, при виконанні спірного правочину, внаслідок чого виникають не передбачені втрати боржника. Фактично споживача введено в оману, коли під час пропонування продукції надано у нечіткий, незрозумілий, двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Умови кредитних договорів суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання таких договорів недійсними відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України та 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, встановивши наявність правових підстав для визнання недійсними кредитних договорів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, вважав, що існують і підстави визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки на підставі статті 17 Закону України «Про іпотеку», оскільки даний договір є похідним від головних.

Разом з тим, 03 травня 2017 року відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, так як про своє порушене право позивач дізналася з моменту укладення кредитних договорів (а.с. 113).

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що строк позовної давності до вимог про захист порушеного права обчислюється з дня укладення між позивачем та відповідачем спірних правочинів, а саме з 17 липня 2007 року.

Суди обґрунтовано виходили з того, що позивач об`єктивно знала про стан своїх майнових і немайнових прав, а факт того, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, позивач не довела.

Посилання позивача, що про порушене право їй стало відомо у 2015 році з іншої справи № 397/348/14-ц, у якій банком подано заяву про зменшення позовних вимог з розрахунком заборгованості, суд першої інстанції визнав такими, що не спростовує обов`язку знати про її порушене право, крім того, остання не довела, що не була обізнана про невідповідність умов оспорюваних договорів чинному законодавству і заяву про поновлення строку позовної давності для звернення до суду не надала.

Також судами встановлено, що 06 травня 2010 року банк направляв письмове повідомлення ОСОБА_1 з вимогою про дострокове повернення суми кредиту, виданого згідно кредитних договорів (житло в кредит) та (кредит на початковий внесок) від 17 липня 2007 року у повному обсязі: нараховані проценти, комісії та штрафні санкції в тридцятиденний термін, а саме: загальну суму заборгованості за кредитами, нарахованими процентами, комісією та штрафними санкціями станом на 29 квітня 2010 року в сумі 95 705,44 грн. Також банком попереджено про можливість звернення стягнення на іпотечне майно (а.с. 36).

Крім того, судами встановлено, що позивач зверталась до суду з позовом до банку про визнання кредитних договорів частково недійсними у зв`язку з підвищенням в односторонньому порядку банком процентної ставки за користування кредитом і рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 квітня 2010 року позов було частково задоволено.

Банк звернувся з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами у 2012 році і ухвалою суду від 25 вересня 2012 року було відкрито провадження у цивільній справі. До вказаного позову банком були надані розрахунки щодо розміру заборгованості та його складових.

У 2012 році позивач зверталась до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації заборони відчуження нерухомого майна і рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2012 року позов частково задоволено.

Суди виходили з того, що вказані обставини доводять факт того, що позивачу об`єктивно було відомо про стан її майнових і немайнових прав до спливу строку позовної давності.

Отже, висновок судів попередніх інстанцій про те, що позивач, звернувшись з вказаним позовом у березні 2017 року, пропустила позовну давність, у межах якої могла звернутись до суду з вимогою про визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсними, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права та на досліджених доказах.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович