ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 640/5366/19

Провадження № 22-ц/818/4765/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач:Державна установа «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України»

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу запозовом ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» про визнання незаконними рішення та наказів про накладення дисциплінарних стягнень та поновлення на роботі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2019 року в складі судді Чередник В.Є., -

встановив:

У березні 2019 р. позивач ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до Державної установи «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» про визнання незаконними рішення та наказів про накладення дисциплінарних стягнень та поновлення на роботі.

Позов мотивовано тим, що наказ про оголошення догани не містить посилання на конкретну норму відповідного документу, що створює вірогідність того, що позивач був притягнутий до відповідальності за те, що взагалі не належить до його трудових обов`язків, а також вказує на те, що порушення трудової дисципліни він не допускав, а сама процедура притягнення до дисциплінарної відповідальності відбувалась із грубим порушенням чинного законодавства, оскільки жодних письмових пояснень, яких власник або уповноважений ним орган повинен отримати від порушника трудової дисципліни, позивач не надавав. Позов обґрунтовується також тим, що відповідач, всупереч нормам Кодексу законів про працю, застосовував до позивача декілька дисциплінарних стягнень за одне дисциплінарне правопорушення.

У зв`язку з цим просив визнати незаконними рішення Комісії з трудових спорів Державної установи «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України», оформлене протоколом від 01.03.2019 року, визнати незаконними накази № 14 від 11.01.2019 року та від 05.03.2019 року Державної установи «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» і поновити його на посаді лікаря-анастезіолога відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії Державної установи «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» з 05.03.2019 року.

У квітні 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечення відсутності підстав для застосування до позивача дисциплінарних стягнень, було зазначено те, що від родичів пацієнтів неодноразово надходили скарги, які свідчили, що позивач непрофесійно поводив себе по відношенню до пацієнтів та їх родичів. На порушення позивачем своїх професійних обов`язків вказують також доповідні записки медичного персоналу. Також відповідач зазначає, що процедуру звільнення було дотримано у повному обсязі, а вчинені позивачем порушення трудової дисципліни підтверджуються належними доказами.

У травні 2019 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що, на його думку, відповідач не спростував заявлене у позовній заяві, доводи відповідача не спростовують доводів та доказів позивача, надані позивачем акти про його відмову від письмових пояснень від 11.01.19 р. та від 01.03.19 р. є нічим не передбаченими та нікчемними документами, які містять хибні та недостовірні висновки.

20.05.2019 р. представник відповідача надав заперечення на відповідь на відзив, в яких посилається на те, що позивачем не надано доказів та не наведено обставин, які б свідчили про незаконність звільнення позивача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на підстави, вказані у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, які вказані у відзиві на позов та запереченнях.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними рішення та наказів про накладення дисциплінарних стягнень та поновлення на роботі - відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив принцип всебічності, повноти, об`єктивності та безпосередності дослідження наявних у справі доказів, помилково прийнявши за допустимий доказ відтворення подій, що стали передумовою притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності зі змісту доповідних записок працівників медичного персоналу, складених невстановленими судом особами, правдивість змісту яких окремо судом не досліджувалась.

Апелянт зазначає, що доводи відповідача, з якими погодився суд першої інстанції відносно порушення позивачем лікарської таємниці є фактичним звинуваченням останнього у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 145 КК України (незаконне розголошення лікарської таємниці), а також замах на доведення до самогубства (ст. ст. 13, 15, ст. 120 КК України), що має бути доведене вироком суду, який набрав законної сили.

Також зазначає, що суд першої інстанції прийняв Протокол засідання медичної комісії від 26.12.2018 р., у якому розглядалося питання щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності, як належний та допустимий доказ, однак зазначений Протокол, на переконання апелянта, не може бути прийнятий судом як доказ, оскільки отриманий із порушенням законодавчо встановленої процедури притягнення до відповідальності.

20 вересня 2019 року на адресу Харківського апеляційного суду апеляційного суду Державна установа «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» надала відзив на апеляційну скаргу в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимогу зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25.09.2015 року ОСОБА_1 наказом № 147-к призначено на посаду лікаря-анестезіолога відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії Державної установи «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України».

З протоколу засідання медичної комісії від 26.12.2018 року вбачається, що до відділення поступила ОСОБА_2 , з діагнозом: Неходжкинська лімфома, ІV- АЕ стадія, з ураженням шлунку. Стан після гастректомії, двох циклів хіміотерапії, гематологічна токсичність 3-4 ступеню. 11 грудня 2018 року о 00:30 у зв`язку з різким погіршенням стану пацієнтки були викликані черговий лікар ОСОБА_3 та черговий лікар відділення реанімації та інтенсивної терапії ОСОБА_1 Останній висловлював обурення, із застосуванням нецензурної форми, викликом до пацієнтки в нічний час. Лікарем ОСОБА_1 були принесені три шприці з невідомими препаратами для введення іх пацієнтці.

При цьому, з доповідної записки медичної сестри ОСОБА_4 вбачається, що лікар ОСОБА_1 у відповідь на погіршення стану пацієнтки запропонував «не заважати, а дати їй померти спокійно».

Викладене в протоколі засідання медичної комісії від 26.12.2018 року підтверджується дослідженими у судовому засіданні службовими записками медичної сестри ОСОБА_5 та медичної сестри ОСОБА_4 ..

Крім того, 28 грудня 2018 року на адресу директора ДУ «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва» надійшла скарга ОСОБА_6 про те, що вона, виконуючи настанову професора ОСОБА_7 , звернулася з проханням до лікаря ОСОБА_1 з її допомогою присадити її батька отримала категоричну відмову. На проханні змінити білизну, розмотати бінти також отримала відмову позивача. Також у скарзі зазначила про те, що лікар ОСОБА_1 наказав їй покинути відділення, де лежав її батько.

В процесі розгляду вказаної скарги відповідачем отримані та досліджені службові записки старшої медичної сестри ОСОБА_8 , в.о. завідувача відділенням анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії ОСОБА_9 , висновок провідного юрисконсульта Скомороха .

Також позивачем надані пояснення з приводу скарги ОСОБА_6 , так в службовій записці від 11.01.2019 ОСОБА_1 визнав, що зробив пропозицію ОСОБА_6 покинути палату, у зв`язку з тим, що через п`ять хвилин мали початися процедури та перев`язки. При цьому, у службовій записці позивач вказав на розмову у підвищених тонах з боку скаржниці.

Згідно з п. 2 Порядку допуску відвідувачів до пацієнтів, які перебувають на стаціонарному лікуванні у відділенні інтенсивної терапії, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 15.06.2016 року № 592 Заклад охорони здоров`я зобов`язаний:

забезпечити пацієнтам, які перебувають на лікуванні у ВІТ, право на допуск до них відвідувачів 24 години на добу в будь-який день тижня згідно з правилами, визначеними цим Порядком;

інформувати пацієнтів і відвідувачів про правила відвідування пацієнтів, встановлені цим Порядком, а також про інші вимоги, дотримання яких є необхідним для забезпечення безпеки та інтересів пацієнтів.

Пунктом 4 вказаного Порядку встановлено, що одному з відвідувачів дозволяється перебувати біля ліжка пацієнта у ВІТ без часових обмежень.

У відповідності до пункту 10 цього ж Порядку при необхідності проведення у палаті невідкладних дій медичного характеру медичні працівники можуть попросити відвідувачів тимчасово залишити палату ВІТ . Така вимога медичного працівника є обов`язковою до виконання. Після завершення відповідних дій відвідувачів повідомляють про можливість повернення в палату.

Проте позивач ані в службовій записці, ані в позовній заяві та інших документах не зазначив які саме невідкладні дії медичного характеру у нього була потреба проводити.

Що стосується посилань позивача на відсутність обов`язку проводити заміну постільної білизни та надання допомоги родичам припідняти хворого, суд першої інстанції також обґрунтовано зазначив наступне.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» основними принципами охорони здоров`я в Україні є, зокрема: гуманістична спрямованість, забезпечення пріоритету загальнолюдських цінностей над класовими, національними, груповими або індивідуальними інтересами, підвищений медико-соціальний захист найбільш вразливих верств населення.

Ст. 78 Закону передбачено, що медичні і фармацевтичні працівники зобов`язані, зокрема: г) дотримувати вимог професійної етики і деонтології, зберігати лікарську таємницю.

Відповідно до п. 2.2 р. 2 Етичного кодексу лікаря України, лікар виконує свої обов`язки з повагою до життя, гідності і особистості кожного пацієнта на основі морально-етичних принципів суспільства, виходячи з Клятви лікаря України та цього Кодексу.

Згідно із Клятвою лікаря, затвердженою Указом Президента України від 15 червня 1992 року N 349, лікар дає клятву незмінно керуватися у своїх діях і помислах принципами загальнолюдської моралі, бути безкорисливим і чуйним до хворих, визнавати свої помилки, гідно продовжувати благородні традиції світової медицини.

За п. 3.3 Етичного кодексу лікаря України дії лікаря повинні бути спрямовані на досягнення максимальної користі для життя і здоров`я пацієнта, його соціального захисту. Лікар зобов`язаний приділяти пацієнту достатньо часу і уваги, необхідних для встановлення правильного діагнозу, виконання повного обсягу допомоги, обґрунтування приписів і рекомендацій щодо подальшого лікування, надання їх хворому у детальному і зрозумілому для нього вигляді.

За п. 1.6. Посадової інструкції № 440 від 03.04.2015 р. лікаря анестезіолога відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії, у своїй роботі лікар керується положенням про відділення реанімації й інтенсивної терапії, правилами внутрішнього трудового розпорядку відділення, дійсною посадовою інструкцією, наказами директора ІМР, чинним законодавством України про охорону здоров`я та нормативно-правовими актами, що визначають діяльність органів управління та закладів охорони здоров`я.

Отже, як вбачається із аналізу зазначених положень, до професійних обов`язків лікаря належить дотримання професійної етики та клятви лікаря, що включає в себе, зокрема дбайливе ставлення до пацієнтів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ігнорування прохання родича пацієнта про допомогу при зміні положення тіла людини, яка внаслідок стану здоров`я не може самостійно присісти є порушенням обов`язків лікаря в медичних установах України.

При цьому судом першої інстанції обґрунтовано були взяті до уваги пояснення у відзиві та запереченнях, поданих представником відповідача, останній вказував, що ігнорування прохання про заміну білизни, ненадання доручень молодшому медичному персоналу з цього питання не відповідає вимогам, які пред`являються до поведінки лікаря.

Наявний в матеріалах справи акт від 11 січня 2019 року свідчить про відмову позивача від надання пояснень.

На підставі викладеного, наказом в.о. директора ДУ «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії наук України» від 11 січня 2019 року оголошено догану лікарю відділення реанімації та інтенсивної терапії ОСОБА_1 за систематичні порушення трудової дисципліни 11 грудня 2018 року та 27 грудня 2018 року.

Також, судом першої інстанції не встановлено порушень, які були б підставою для задоволення позову в частині позову про визнання незаконним наказу від 01.03.2019 року про оголошення позивачу догани.

Із матеріалів справи вбачається, що наказом в.о. директора ДУ «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії наук України» від 01 березня 2019 року, на підставі протоколу Комітету з біоетики та деонтології від 01.03.2019 року, висновку провідного юрисконсульта Скоморох П.Ю. від 01.03.2019 року за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку оголошено догану лікарю-анестезіологу ОСОБА_1

Порушення, що мало місце 20.02.2019 року, що підтверджується наступними доказами: скаргою ОСОБА_13 від 20.02.2019 року, доповідною позивача від 20.02.2019 року, поясненнями медичної сестри відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії ОСОБА_13 від 20.02.2019 року, службовою запискою медичної сестри відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії ОСОБА_14 від 21.02.2019 року, службовою запискою молодшої медичної сестри відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії ОСОБА_15 від 21.02.2019 року, службовою запискою завідувача відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії ОСОБА_16 від 01.03.2019 року, службовою запискою провідного юрисконсульта Скомороха П.Ю. від 24.02.2019 року про необхідність дослідження питань, порушених у скарзі, уповноваженим органом відповідача.

Проте жодних доказів відсутності вказаного порушення позивачем до суду не надано.

Також судом встановлено, що наказом від 05.03.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади лікаря-анестезіолога відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач, не будучи лікуючим лікарем ОСОБА_17 втрутився в її лікувальний процес, зокрема, повідомив їй діагноз та метод лікування, хоча не мав права цього робити, сказавши, що єдиним варіантом врятувати її життя є пересадка кісткового мозку від її дочки. У зв`язку із зазначеним, у пацієнтки почалася істерика, і, крім того, пацієнтка заявила, що не хоче більше жити.

Порушення, що мало місце 04.02.2019 року, підтверджується наступними доказами: скаргою медичної сестри відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії ОСОБА_13 від 07.02.2019 року, запискою лікаря-анестезіолога відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії ОСОБА_9 від 07.02.2019 року, поясненням ОСОБА_13 від 15.02.2019 року, службовою запискою провідного юрисконсульта Скомороха П.Ю. від 14.02.2019 року про необхідність дослідження питань порушених у скарзі уповноваженим органом Відповідача, Протоколом № 3 засідання Комітету з біоетики та деонтології від 15.02.2019 року, де визначено повний перелік норм, які порушені ОСОБА_1 , службовою запискою лікаря-гематолога ОСОБА_18 , актом про відмову від дачі письмових пояснень від 01.03.2019 року, висновком провідного юрисконсульта Скомороха П.Ю. від 04.03.2019 року.

Відповідно до пункту «г» ст. 78 ЗУ «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» серед обов`язків медичного працівника визначено дотримувати вимог професійної етики і деонтології, зберігати лікарську таємницю.

Згідно з п. п. 3.6, 3.7. Етичного кодексу лікаря України лікар повинен поважати честь і гідність пацієнта, його право на невтручання в особисте життя, ставитися до нього доброзичливо, з розумінням сприймати занепокоєння рідних і близьких станом хворого.

Кожен пацієнт має право на зберігання особистої таємниці. Лікар, як й інші особи, які беруть участь у наданні медичної допомоги, зобов`язаний зберігати лікарську таємницю навіть після смерті пацієнта, як і факт звернення за медичною допомогою, за відсутності іншого розпорядження хворого, або якщо це захворювання не загрожує його близьким і суспільству. Таємниця поширюється на всю інформацію, отриману в процесі лікування хворого (у т.ч. діагноз, методи лікування, прогноз тощо). Інформація може бути прихована від пацієнта в тих випадках, якщо є вагомі підстави вважати, що вона може завдати йому серйозної шкоди.

Таким чином, як вбачається із аналізу зазначених норм, розголошення лікарської таємниці є порушенням професійних обов`язків лікаря. Та доводи позивача про те розголошення лікарської таємниці має підтверджуватися вироком суду обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції до уваго та не приймаються колегією суддів.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку і це погоджується з доводами відповідача, що вказані висновки стосуються і тверджень позивача стосовно іншої скарги ОСОБА_13 , оскільки в даному випадку відповідачем було встановлено лише факт порушення позивачем свої професійних обов`язків, а саме: порушення вимог професійної етики, відповідно яких лікар зобов`язаний з повагою і доброзичливістю ставитися до колег. Лікарі зобов`язані з повагою ставитися до іншого медичного і допоміжного персоналу, постійно забезпечувати підвищення його кваліфікації (п.п. 4.2, 4.6 Етичного кодексу лікаря України).

Також колегія суддів не приймаються твердження позивача про те, що його повторно було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за одне й те саме порушення, оскільки судом першої інстанції детально встановлено, що догани та подальше звільнення позивача застосовані за різні дисциплінарні проступки, які були допущені позивачем.

Що стосується твердження позивача про те, що його не ознайомлено з його трудовими обов`язками, порушення яких стало підставою для застосування дисциплінарних стягнень, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги зазначені доводи, оскільки вони не відповідають дійсності, т.я. відповідно до п. 1.2. Правил внутрішнього трудового розпорядку ДУ «ІМР НАМН України» затвердженими зборами трудового колективу ДУ «ІМР НАМН України» 06.07.2012 року зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлений з посадовою інструкцією № 440 від 03.04.2015 року лікаря анестезіолога відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії, правилами внутрішнього трудового розпорядку і колективним договором, тобто його було ознайомлено з усіма документами, що регламентують його посадові обов`язки, що підтверджується підписом позивача у контрольному листі з охорони праці від 23.09.2015 року.

Також судом першої інстанції обґрунтовано не прийняті до уваги посилання позивача про здійснене дисциплінарне переслідування його, оскільки будь-яких доказів цього ним не надано, а матеріали справи свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 дисциплінарних проступків, які підтверджуються різними письмовими доказами осіб, не пов`язаних між собою відносинами підпорядкування.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач пояснив, що усі докази проти нього сфальсифіковані, осільки у нього з керівництвом установи склались конфліктні стосунки, наданням певних документів до матеріалів справи його обмовляють, проти нього певні працвники змовились, однак, будь-яких доказів цього ним не надано.

Згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем дотримано вимоги ст. 40 КЗпП України, перед застосуванням дисциплінарного стягнення враховано попередню роботу позивача, взято до уваги характеристику ОСОБА_1 , який характеризувався як конфліктна людина, яка невідповідально ставиться до своїх службових обов`язків. Також на звільнення надано згоду профспілкового комітету, про що свідчить протокол № 40 від 4 березня 2019 року.

Не приймаються колегією суддів посилання позивача про порушення відповідачем вимог ст. 149 КЗпП України., оскільки в матеріалах справи наявні акти про відмову від дачі письмових пояснень, які не спростовані іншими доказами.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що Верховним судом України викладено правову позицію у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15, за якої невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Таку ж правову позицію наведено Верховним Судом у постановах від 13 травня 2019 року у справі № 553/1875/16-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 757/32525/14-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 761/20477/17, від 11 березня 2019 року у справі № 530/273/17.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів позивач не надав.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 жовтня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко