Єдиний унікальний номер 243/7617/19 Номер провадження 22-ц/804/2530/19
Головуючий у 1-й інстанції Хаустова Т.А.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 243/7617/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2019 року (суддя Хаустова Т.А., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Слов`янськ Донецької області, повне судове рішення складено 26 липня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2008 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 500,00 грн. щомісяця. Дана сума проіндексована та відповідачем сплачується нерегулярно, внаслідок чого відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у сумі 42 057,00 грн. Згідно із здійсненим нею розрахунком пеня за прострочення сплати аліментів за період з 01 січня 2014 року до 10 липня 2019 року дорівнює 13 467,21 грн. Просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 13 467,21 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01 березня 2014 року до 11 липня 2019 року, в розмірі 36 391,67 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн. до державного бюджету.

ОСОБА_2 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в порушення частини 7 ст. 178 ЦПК України суд не надав йому часу підготувати свої заперечення проти позову і він був позбавлений можливості цього зробити, чим були порушені його процесуальні права. Вказує, що в квітні 2014 року у зв`язку з початком збройного конфлікту на Донбасі, позивач ОСОБА_1 разом з сином переїхала на постійне проживання до Російської Федерації, де і мешкає до теперішнього часу. Перед своїм від`їздом вона не повідомила йому своєї адреси та реквізитів для сплати аліментів. Також, жодного разу його не викликали до Слов`янського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби і не повідомляли про розмір заборгованості за аліментами. У зв`язку із зазначеним, вважає, що, оскільки його вина відсутня у виникненні заборгованості по сплаті аліментів за період з 01 березня 2014 року по 11 липня 2019 року, тому відсутні правові підстави для виникнення відповідальності за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки (пені) за цей період.

Від ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 ст. 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.

Крім того, згідно із частиною 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що учасники справи мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2008 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 500,00 грн. щомісяця.

Матеріали справи містять Довідку щодо заборгованості по аліментам, складену державним виконавцем Слов`янського міськрайонного Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області, від 11 липня 2019 року, відповідно до якої по Виконавчому листу № 2-6435, який видано на підставі Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2008 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 500,00 грн. щомісяця, але не менше ніж 30-50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь ОСОБА_1 , з якої випливає, що ОСОБА_2 має заборгованість по аліментам станом на 11 липня 2019 року у сумі 36 391,67 грн., заборгованості, яка утворилася у період з 01 січня 2014 року по 11 липня 2019 року у сумі 37 391,67 грн., сплачено за цей період у лютому 2014 року 500,00 грн. та в березні 2014 року 500,00 грн.

Зважаючи на те, що відповідачем не сплачувалися аліменти на утримання неповнолітньої дитини, враховуючи суми щомісячної заборгованості та виходячи із розрахунку суду першої інстанції, неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів за період з 01 березня 2014 року по 11 липня 2019 року складає 347 432,91 грн.

Разом з тим, що враховуючи положення частини 1 ст. 196 СК України, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції вважав, що з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню у якості відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати у розмірі загальної суми заборгованості по аліментам станом на 11 липня 2019 року, що складає 36 391,67 грн., про що зазначено в довідці про несплату аліментів, складену державним виконавцем, яка судом прийнята до уваги як належний та обґрунтований доказ у справі, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів підлягає задоволенню та з ОСОБА_2 підлягає стягненню сума пені, що дорівнює розміру заборгованості зі сплати аліментів за період з 01 березня 2014 року по 11 липня 2019 року в сумі 36 391,67 грн.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів, передбачених ст. 181 СК України, виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ст. 129? Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

В пункті 9 частини 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Частинами 1, 2 ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За частиною 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів.

Таким чином, під час розгляду справ про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів підлягають встановленню, як наявність самої заборгованості та її розмір, так і наявність чи відсутність вини платника аліментів у її виникненні.

Сплата аліментів на підставі рішення суду у грошовій формі є грошовим зобов`язанням платника аліментів.

За приписами ст. ст. 610, 612, 614 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

У праві діє презумпція вини порушника зобов`язання, яка може бути ним спростована шляхом надання відповідних доказів.

Колегія суддів виходить з того, що саме на відповідача покладається обов`язок доведення неможливості виконання ним рішення суду в повному обсязі і своєчасно з незалежних від нього причин.

В даній справі встановлено, що відповідач був обізнаний зі змістом рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2008 року, яким з нього стягнуто аліменти на утримання дитини, тобто знав про необхідність сплати аліментів.

Відповідач визнає наявність заборгованості за рішенням суду, не оспорює її розмір, але стверджує про відсутність своєї вини у виникненні заборгованості, оскільки ОСОБА_1 в квітні 2014 року переїхавши на постійне проживання до Російської Федерації, не повідомила йому свою адресу та реквізити для сплати аліментів. Також вказує, що він не ухилявся від сплати аліментів, він регулярно щомісяця платив аліменти на утримання сина ОСОБА_3 включно до березня 2014 року і не мав заборгованості.

Проте, посилаючись на відсутність своєї вини у виникненні заборгованості, скаржник не надав суду жодних доказів щодо вжиття ним заходів для належного виконання судового рішення.

Відповідно до частин 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В частині 1 ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (стаття 79 ЦПК України).

Згідно із частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1, 2 ст. 47 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» передбачено, що грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Вищезазначена норма за змістом відповідає ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV, який втратив чинність 05 січня 2017 року.

ОСОБА_2 не сплачував аліменти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби з квітня 2014 року. Також, не надав суду доказів того, що він звертався до Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби щодо способу та порядку виконання рішення суду, коли виникли зазначені ним в апеляційній скарзі обставини, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. Вказані обставини не можна віднести до таких, що свідчать про відсутність вини платника аліментів, який виходячи зі змісту ч. 1 ст. 196 СК України повинен довести, що заборгованість виникла не з його вини.

Зобов`язання зі сплати аліментів носять періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з першого числа наступного місяця виникає заборгованість, яка, відповідно до ст. 196 СК України тягне настання відповідальності у вигляді неустойки.

Отже, висновок суду про доведеність позивачем права на стягнення з відповідача неустойки за несплату аліментів відповідає дійсним обставинам цієї справи.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Формула визначення розміру пені є такою: заборгованість за місяць помножена на кількість днів прострочення та помножена на один відсоток. За цією формулою обраховується пеня за кожен прострочений місячний платіж. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним платежем.

Такого висновку щодо обрахування розміру пені дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 25 квітня 2018 року у справі ЄУН 572/1762/15-ц та від 03 квітня 2019 року у справі ЄУН 333/6020/16-ц, які підлягають врахуванню судом, згідно із частиною 4 ст. 263 ЦПК України.

Сторони визнають розмір існуючої заборгованості по аліментах, яка виникла у період з 01 березня 2014 року по 11 липня 2019 року.

Розмір пені за простроченими місячними платежами розраховано судом першої інстанції за вказаною вище формулою. Арифметичну правильність проведеного розрахунку відповідач не оспорює.

Відносно доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку це не впливає на правильність та законність оскаржуваного судового рішення.

Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

За пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: В.Б. Азевич

А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк