ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року

м.Суми

Справа №592/5631/19

Провадження № 22-ц/816/4481/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Орлова І.В.,

суддів: Кононенко О.Ю., Ткачук С.С.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу № 592/5631/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 10 липня 2019 року (суддя Алфьоров А.М., дата складення повного тексту рішення не зазначена) за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

04 квітня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачем 24 липня 2017 року було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг № б/н від 24 липня 2017 року, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 64000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань з вчасного їх повернення відповідач не виконав, тому станом на 10 березня 2019 року утворився борг по тілу кредиту у сумі 59884,64 гривень, процентам за користування кредитом у сумі 16829,44 гривень, 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 3835,70 гривень штрафу (процентна складова), а всього заборгованість склала 81049,78 гривень, яку банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 липня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 24 липня 2017 року в сумі 81049,78 гривень, з яких: 59884,64 гривень заборгованість за кредитом, 16829,44 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом, штрафи відповідно по п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф (фіксована частина), 3835,70 гривень штраф (процентна складова), та стягнуто судовий збір у сумі 1921 гривень.

ОСОБА_1 з вказаним рішенням суду не погодився, та посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі, невідповідність обставинам справи висновків суду, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду від 10 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Свої вимоги відповідач обґрунтував тим, що суд не навів мотивів відхилення аргументів відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову, зокрема, щодо відсутності належних та допустимих доказів, відсутності оригіналів письмових доказів у матеріалах справи. На думку заявника, судом першої інстанції не враховано, що Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку відповідачем не підписувались, а також те, що ці Умови та Правила були додатком до анкети-заяви. Вважає, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 24 липня 2017 року містить підроблений підпис ОСОБА_1 , в якій також відсутній підпис позивача, у зв`язку з чим цей документ не може бути доказом надання кредитного ліміту. Крім того, не містить підпису відповідача також і Витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки. Відтак, вважає, що перелічені документи не можна вважати складовими частинами кредитного договору, що підтверджує відсутність між сторонами договірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що вимоги про стягнення кредитної заборгованості доведені належними та допустимими доказами, зокрема, суду надано розрахунок заборгованості, який відповідач не спростував, контррозрахунок не надав, клопотань про призначення експертизи на предмет наявності чи відсутності кредитної заборгованості не заявляв. Крім того, відповідачем не доведено належне виконання умов кредитного договору та відсутність кредитної заборгованості. На думку позивача, судом не може бути взято до уваги позицію, яку Верховний Суд висловив у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки правовідносини у переглянутій касаційною інстанцією справі та спірні правовідносини у даній справі не є тотожними.

Частиною шостою статті 19 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 81049,78 гривень, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921 гривень х 100 = 192100 гривень), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України. Оскільки справа є малозначною, то її розгляд судом апеляційної інстанції здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи доведено, що 27 липня 2017 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а. с. 12).

Підписанням цієї заяви відповідач засвідчив приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет, та які разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування. Також позичальник погодився зі збільшеним строком позовної давності, зазначеним в Умовах та правилах та з тим, що зміни до умов та правил вносяться банком щомісяця в односторонньому порядку, а у випадках коли в односторонньому порядку внесення змін не можливо, банк повідомляє відповідача про внесені зміни шляхом використання визначених Умовами та правилами каналів зв`язку. Продовження користування послугами банку після дати публікації на сайті банку змінених Умов та правил є підтвердженням продовження та повного і безумовного прийняття зміненої редакції Умов та правил. На відповідача було покладено обов`язок самостійно ознайомлюватися зі змінами Умов і правил на офіційному сайті банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначив, що за договором № б/н від 24 липня 2017 року станом на 10 березня 2019 року утворилась заборгованість на загальну суму 81049,78 гривень, яка складається у тому числі з 59884,64 гривень заборгованості за кредитом, 16829,44 гривень заборгованості по процентам, а також 4335,70 гривень заборгованість по судовим штрафам (а. с. 10-11).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Кредитний договір від 24 липня 2017 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений і останній має обов`язок повернути кредитні кошти, сплатити заборгованість за відсотками за користування кредитом та штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг.

Проте повністю з такими висновками суд апеляційної інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по договору, в якому відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником. Розрахунок заборгованості по кредитному договору відповідач не спростував, контррозрахунку не навів.

Кредитний договір між сторонами спору був укладений шляхом приєднання відповідача до запропонованих банком умов кредитування, тобто фактично був укладений договір приєднання. Відтак, оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі споживачу банківських послуг і доведені до його відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, зокрема, які стосуються процентів за користування кредитними коштами та відповідальності за невиконання умов договору.

Проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві від 24 липня 2017 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, а також штрафи за порушення строку платежу та виникнення простроченого зобов`язання. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24 липня 2017 року та виписки про рух кредитних коштів за кредитною карткою позичальника, також посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ та як невід`ємної частини кредитного договору та , який містять умови щодо пільгового періоду користування кредитними коштами, процентну ставку, відповідальність позичальника за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, тарифи та інші умови.

Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

З огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17, у подібних правовідносинах неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання (щодо встановлення умов однією зі сторін договору у формулярах або інших стандартних формах), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин у даній справі (24 липня 2017 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04 квітня 2019 року).

Таким чином, за відсутності доказів про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене вище та обставини того, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/) та Витяг з Тарифів, які містяться в матеріалах даної справи, фактично не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 липня 2017 року шляхом підписання анкети-заяви.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення 16829,44 гривень заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 3835,70 гривень штрафу (процентна складова) ґрунтується на припущеннях, так як суд не мав обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем умов кредитування, викладених у Витязі з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, безпідставно вважаючи їх складовою частиною кредитного договору в частині права банку здійснювати такі нарахування.

Отже, оскільки вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв, тому оскаржуване рішення в цій частині слід скасувати та відмовити у задоволенні цих вимог.

Матеріали справи не містять доказів строку дії кредитного договору від 24 липня 2017 року, однак, ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, тому на підставі частини 2 статті 530 ЦК України позивач має право вимагати повернення боргу у сумі фактично отриманого кредиту, а тому рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача 59884,64 гривень непогашеного тіла кредиту слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про те, що відповідач оскаржує рішення суду в частині спростування факту отримання та використання ним тіла кредиту.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню в зазначеній вище частині, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає задоволенню.

На підставі частини 13 статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

Оскільки позов задовольняється частково - на 74%, тому витрати АТ КБ «Приватбанк» по сплаті судового збору за подання позовної заяви, які мають бути компенсовані за рахунок відповідача ОСОБА_1 становлять 1421 гривню 54 копійки (1921 74%).

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольняються на 26%, тому за рахунок АТ КБ «Приватбанк» відповідачу має бути компенсовані сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 749 гривень 19 копійок (2881,50 26%).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України АТ КБ «Приватбанк» звільняється від обов`язку компенсувати ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, а на ОСОБА_1 покладається обов`язок компенсувати АТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у сумі 672 гривні 35 копійок (1421,54 грн 749,19 грн). Відповідно, рішення місцевого суду в частині розподілу судових витрат слід змінити, зменшивши суму стягнутого з відповідача на користь позивача судового збору з 1921 гривні 00 копійок до 672 гривні 35 копійок.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 липня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами та штрафів за Кредитним договором № б/н від 24 липня 2017 року.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом у сумі 16829 гривень 44 копійок, 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 3835 гривень 70 копійок штрафу (процентна складова) за Кредитним договором № б/н від 24 липня 2017 року.

Зменшити загальну суму стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за Кредитним договором № б/н від 24 липня 2017 року з 81049 гривень 78 копійок до 59884 (п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят чотири) гривень 64 копійок

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 липня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 1921 гривень 00 копійок судового збору змінити, зменшивши стягнуту суму судового збору до 672 (шістсот сімдесят дві) гривень 35 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Дата складення повного тексту постанови 24 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.В.Орлов

Судді: О.Ю.Кононенко

С.С.Ткачук