КОПІЯ
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1524/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю учасників справи та представників учасників справи

розглянув в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні справу №686/13164/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 червня 2019 року (суддя Карплюк О.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь по 200 000 грн. заборгованості за договором позики з кожного.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 18 травня 2008 року вона передала відповідачам, які на той час проживали разом у шлюбі та вели спільне господарство, грошові кошти у сумі 400000 грн. на здійснення ремонтно-оздоблювальних робіт в належному їм будинку по АДРЕСА_1 «Промінь АДРЕСА_2 . Хмельницького з поверненням вказаних коштів позичальнику до 31.12.2018 року. Оскільки у визначений розпискою строк позика їй повернута не була, а відповідно до судового рішення від 13.08.2014 року спільне майно подружжя, в тому числі і будинок, на проведення ремонтно-оздоблювальних робіт якого позивач позичала грошові кошти було поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому позивачка просила суд стягнути з відповідачів на її користь заборгованість за договором позики по 200 000 грн. з кожного.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 червня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 200 000 грн. та судовий збір в сумі 2000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та вказує, що це рішення постановлено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права і підлягає до скасування. На підтвердження доводів апеляційної скарги апелянтка зазначила, що суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, не врахував ту обставину, що у сім`ї ОСОБА_4 не було фінансової можливості самостійно, за власні кошти здійснити будівництво та ремонтно-оздоблювальні роботи двох житлових будинків, оскільки відповідач ОСОБА_2 на той час ніде не працювала та не отримувала доходу, а ОСОБА_3 , працюючи на посаді головного інженера механізованої колони №13, не мав такого доходу, щоб утримувати сім`ю, побудувати два житлових будинки та придбати автомобіль. Тому ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 200 000 грн. заборгованості за договором позики.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 погоджується із рішенням суду першої інстанції, вважає його законним і обґрунтованим, посилаючись на те, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивач не довела суду факту отримання ним коштів від позивачки та факту виникнення між сторонами будь-яких договірних відносин. Вказує, що йому не було відомо про розписку від 18.05.2008 року, за якою ОСОБА_1 начебто позичила своїй матері ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 400 000 грн., тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримує її та просить задовольнити. Зазначає, що відсутні будь-які належні докази, які б спростовували факт отримання позики в сумі 400 000 грн. для виконання ремонтно-оздоблювальних робіт в належному відповідачам будинку. Крім того, відсутні докази в підтвердження наявності у подружжя Заклецьких достатньої кількості грошових коштів, необхідних для здійснення ремонту без залучення запозичених грошових коштів у доньки.

Представник апелянтки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з підстав у ній наведених.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 заперечили проти доводів апеляційної скарги та просять оскаржуване судове рішення залишити без змін.

ОСОБА_1 до суду не з`явилась, хоча про день і час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Встановлено, що ОСОБА_1 оскаржується рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог. В решті рішення сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників справи та представників учасників справи, дослідивши матеріали справи дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01 серпня 1971 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 15 листопада 2011 року (а.с. 6).

Згідно розписки від 18 травня 2008 року ОСОБА_2 отримала в позику від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 400 000 грн. для здійснення ремонтно-оздоблювальних робіт у будинку по АДРЕСА_1 товаристві «Промінь» з терміном повернення до 31.12.2018 року (а.с. 5).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2014 року, що набрало законної сили 29 березня 2016 року виділено у приватну власність ОСОБА_3 будинок, загальною площею 150,7 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці, площею 0,06 га на землях Садівничого товариства «Промінь» в м. Хмельницькому (а.с. 9-10).

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 зазначала про солідарний обов`язок відповідачів щодо виконання умов договору позики, посилаючись на те, що останні є подружжям і договір укладався в інтересах сім`ї.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення із ОСОБА_3 на користь позивача 200 000 грн. позичкових коштів, суд першої інстанції вірно виходив з недоведеності позивачем, що договір позики від 18.05.2008 року укладено ОСОБА_2 за згодою другого із подружжя ОСОБА_3 та в інтересах сім`ї.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї та майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для встановлення боргового обов`язку подружжя слід враховувати, щоб один із подружжя довів у суді, що другий з подружжя був обізнаний про розписку та не заперечував проти такої позики, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №537/1339/16-ц, провадження 61-24701св18.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто, тому позивач має право на його повернення в судовому порядку.

Однак, позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 був обізнаний про розписку та не заперечував проти такої позики, а також те, що кошти отримані ОСОБА_2 за договором позики були використані та витрачені останньою в інтересах сім`ї, саме на проведення ремонтно-оздоблювальних робіт у будинку АДРЕСА_1 , а відтак висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову до іншого члена подружжя ОСОБА_3 відповідає вимогам закону та узгоджується з матеріалами справи.

Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 зазначала, що вона про укладення договору позики та про отримання коштів ОСОБА_3 не повідомляла, хоча позичкові кошти були використанні в процесі ремонтно оздоблювальних робіт при будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 , однак доказів на підтвердження цих обставин ОСОБА_2 в порушення вимог ст. 81 ЦПК України суду надано не було.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає нормам матеріального права (ст. 65 СК України) є такими, що не заслуговують на увагу.

Також посилання апелянтки на те, що судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що у сім`ї ОСОБА_4 не було фінансової можливості самостійно за власні кошти здійснити будівництво та ремонтно-оздоблювальні роботи двох житлових будинків не заслуговують на увагу.

Відповідно до змісту статей 12, 13, 77-81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; докази повинні бути належними, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження тих обставин, що у відповідачів не було фінансової можливості проводити ремонтно-оздоблювальні роботи житлового будинку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування в оскаржуваній частині не вбачається.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2019 року.

Судді (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. П`єнта

(підпис) О.І.Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя А.П. Корніюк