ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа 639/2277/17

Провадження № 22-ц/818/3908/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А. І., Бурлака І.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 травня 2019 року в складі судді Єрмоленко В.Б.,

встановив:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору № НАЕDGК01270001, укладеного між сторонами, недійсним з посиланням на те, що за умовами договору банк надав позивачу кредитні кошти в сумі 12032,18 доларів США на придбання житла. Позивач також просить застосувати наслідки недійсності правочину, зобов`язавши кожну із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання кредитного договору.

Як стверджує позивач, 07.04.2016 банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, у зв`язку з чим він звернувся за правовою допомогою і з`ясувалось, що при укладенні кредитного договору сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, не була узгоджена загальна вартість кредиту, розмір абсолютного подорожчання та реальна процентна ставка. При підписанні додатку до кредитного договору щодо графіку погашення кредиту, зазначена тільки сума щомісячного платежу, проте не повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту), не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, не надана інформація щодо існуючих в банку форм кредитування, їх переваг та недоліків, щодо податкового режиму сплати відсотків та про державні субсидії, не повідомлено про ризик девальвації гривні, а розрахунок платежів проведено поверхнево.

Свої вимоги ОСОБА_1 також мотивував тим, що під час укладення договору кредиту були порушені його права, як споживача , внаслідок включення несправедливих умов договору, встановлені завищені щомісячні платежі за кредитним договором, вказавши у позові формулу розрахунку ануїтетного платежу та свій розрахунок на підтвердження завищення Банком цього щомісячного платежу. В подальшому позивач уточнив свої вимоги та просив визнати недійсним кредитний договір з посиланням на ст.ст. 203,215 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача ( а.с. 21,38-45).

Представник відповідача направив суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав в повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч.2, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист право споживачів», сторони узгодили всі істотні умови договору, суму кредиту, дату видачі, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, позивач засвідчив підписом, що він ознайомився з умовами кредитування, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Відповідач стверджує, що використання позивачем у позові формули ануїтетного щомісячного платежу за договором про видачу траншу № 23/А-07-01 від 06.08.2007 року є неприпустимим, оскільки п. 1.4 Правил бухгалтерського обліку процентних та комісійних доходів і витрат, затверджених постановою Правління Національного банку України від 25.09.1997 № 316 , передбачає існування кількох методів визначення кількості днів для розрахунку процентів, у тому числі стандартні та нестандартні умови нарахування відсотків. Кредитний договір, що оспорюється, передбачає нестандартні умови нарахування відсотків із розрахунку 360 календарних днів у році ( п. 3.4), тому використання формул в тому вигляді, в якому вони наведені позивачем, призвело до розбіжностей. Вважає, що позивачем також не наведено доказів наявності у діях банку нечесної підприємницької практики. Як зазначає представник ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач обрав форму кредитування і зробив свій вибір усвідомлено.Зміст кредитного договору не суперечить положенням законодавства України, тому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( а.с. 47-51).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обізнаності його з умовами договору. Зазначає, що банки не мають право встановлювати платежі, які позивач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

До суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» Шевченко А.О. у яких останній заперечує щодо апеляційної скарги та зазначає про пропуск позивачем строку позовної даності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про залишення її без задоволення, а судового рішення - без змін з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, встановлених діючим законодавством. При цьому ОСОБА_1 не доведено того, що оспорюваний договір містить умови, які є несправедливими і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а також того, що вказаний договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 12 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (нині ПАТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НАЕDGK01270001, відповідно до умов якого останній отримав кредит шляхом видачі готівки через касу на строк з 12 квітня 2007 року по 09 квітня 2027 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 12 032,18 долів США на придбання приватного будинку у АДРЕСА_1 , зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Погашення заборгованості здійснюється щомісяця, в період сплати позичальник повинен надати Банку кошти ( щомісячний платіж) в сумі 131,27 долар США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді ( п. 7.1 розділу 7 « особливі умови» договору).Графік погашення кредиту додано до кредитного договору ( а.с.10-11).

Пунктами 6.4, 6.5 договору передбачено, що розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставками. Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 6.2, 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки.

Кредитний договір містить визначені сторонами умови: мету надання кредиту, форми його забезпечення, розмір процентів за користування кредитом, суму кредиту, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, винагород, у тому числі платежів, їх частоту і обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту, порядок розрахунків, відповідальність сторін, можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Судом встановлено, що перед укладенням договору Банк у повідомив ОСОБА_1 у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Позивач особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив факт отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору.На час укладення кредитного договору ОСОБА_1 не висловив зауважень та додаткових вимог щодо змісту цього правочину або умов договору, протягом певного часу виконував свої обов`язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, що свідчить про прийняття ним таких умов.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За вимогами ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Частиною 5 ст. 11, п. 10 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені положення за якими до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є умови, зокрема, про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом ст.19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 76, частини першої статті 77 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

На момент укладення кредитного договору, підписаного сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту для придбання житла, часткове погашення кредиту, та правова природа кредитних зобов`язань була відома позивачу протягом всього періоду виконання умов кредитного договору, а факт необізнаності щодо умов та правил надання кредитних послуг та переконання у їхній несправедливості виникли після звернення банку про стягнення кредитної заборгованості з нього. Позивач на момент укладення договору не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору.

Позивачем не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору йому не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі йому усвідомлювати який договір він укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивача.

Доводи заявника в апеляційній скарзі про те, що при укладенні кредитного договору зі сторони банку його було введено в оману, що відповідно до частини першої статті 230 ЦК України є підставою для визнання кредитного договору недійсним, спростовується матеріалами справи, оскільки позивач при укладенні договору добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, свідомо укладав оспорюваний договір, вважав його вигідним, сплачував періодичні платежі й не порушував питання про розірвання вказаного договору.

Незгода позивача з розміром аутентичних платежів свідчить про наявність спору щодо розміру заборгованості позивача перед відповідачем, проте не дає підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на користь банку. Разом з тим, в межах обґрунтування позовних вимог, вказані доводи висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано позивачем, що при укладанні кредитного договору він був проінформований про істотні умови договору, загальну вартість кредиту, спосіб та терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв`язку з чим не можна визнати кредитний договір недійсним в цілому.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

З позовними вимогами про визнання окремих пунктів договору позивач до суду першої інстанції не звертався, порушенням відповідачем п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10 квітня 2007 року не обґрунтовував, у зв`язку з чим вказані підстави не були предметом розгляду у суді першої інстанції. В апеляційній скарзі позивач також не посилається, які саме пункти кредитного договору він вважає незаконними, а фактично вказує інші підстави для визнання договору недійсним, які не були предметом розгляду Жовтневого районного суду м. Харкова.

В пункту 7.1 кредитного договору мається умова згідно якої ОСОБА_1 повинен щомісяця сплачувати винагороду у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, але жодних посилань на недійсність п. 7.1 кредитного договору в цілому або окремої його частині ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з їх оцінкою судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За такого з урахуванням конкретних обставин справи колегія суддів вважає за можливе обмежуватись наведеним обґрунтуванням стосовно найбільш суттєвих доводів відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої та апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» Шевченко А.О. посилається на порушення строку позовної давності, але підстави для застосування відповідного строку відсутні, оскільки у задоволені позовних вимог, в межах обґрунтування позову, відмовлено по суті спору.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи в межах обґрунтування позовної заяви, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова